Джоан Харис
Крайбрежие

Превод от английски: Магдалена Куцарова, 2003

chitanka.info

На майка ми Жанет Пайен Шорт

„Човек не е остров…“

Джон Дън

„Да съзреш света в една песъчинка…“

Уилям Блейк

Благодарности

Книгата не е остров и затова бих искала да благодаря на следните хора, без които тази книга не би могла да съществува. Сърдечни благодарности на моя агент Серафина, Принцесата воин; на Дженифър Лутлън, Лора Гранди, Хауърд Морхайм и всички останали, които обсъждаха, ласкаеха, застрашаваха и по всякакви други начини я тласкаха към публикуване. Благодаря също така на страхотния си издател Франческа Ливърсидж; на предания си рекламен агент Луиз Пейдж; на всички в „Трансуърлд“; на родителите си, на брат си Лорънс, на съпруга си Кевин и дъщеря си Анушка за това, че бяха (през повечето време) сигурно убежище; на сътрудниците си Кърт, Ема, Саймън, Джулс, Чарлс и Мери за това, че поддържаха връзката ми с останалия свят; на Кристофър за това, че стоя на телефона, и на Стиви, Пол и Дейвид за ментовия чай, палачинките и конструктивните критики. Благодаря на безбройните агенти по продажбите и книгопродавците, които се трудиха, за да стоят моите книги на рафтовете, и накрая благодаря на жителите на Ле Салан, които, надявам се, ще ми простят с времето…

Пролог

Островите са особени. Колкото по-малък е островът, толкова по-вярно е това твърдение. Вижте Британия. Трудно можем да проумеем как тази тясна ивица земя побира в себе си такова многообразие. Крикет, чай със сметана, Шекспир, Шефилд, риба и чипс във фуния от вестник, пропита с оцет[1], Сохо, два университета, бреговата ивица на Саутенд, карираните шезлонги в Грийн Парк, „Коронейшън Стрийт“[2], „Оксфорд Стрийт“, мързеливи неделни следобеди. Толкова много противоречия. Всички те вървят ръка за ръка като колона подпийнали протестиращи, още не осъзнали главната си цел, защото постоянно се оплакват един от друг. Островите са пионери, групи от отцепници, недоволни, саможивци, самотници по природа. Както казах, особени са.

Вземете този остров например. Можете да го прекосите с велосипед от единия край до другия. Ако вървите по водата, можете да стигнете брега на континента за един следобед. Остров Льо Дьовен, един от многото малки островчета, сгушени като раци в плитчините на крайбрежието Ванде. Скрит от Ноармутие откъм крайбрежието, от Л’ил д’Ийо откъм юг, в мъгливо време може изобщо да не го забележите. Дори не го отбелязват на картите. Всъщност той едва ли заслужава статут на остров, тъй като представлява чисто и просто няколко пясъчни ивици с претенции, с каменист гръбнак, който ги издига над Атлантическия океан, две селца, малка консервна фабрика за риба, един-единствен плаж. В далечния му край — родината, Ле Салан, ред къщурки, които трудно могат да се нарекат село, пръснати сред скалите и дюните надолу към морето, а то се примъква все по-близо при всеки силен прилив. Родината, мястото, от което не можеш да избягаш, мястото, накъдето сочи компасът на сърцето.

Ако можех да избирам, сигурно бих предпочела друго. Някое място в Англия може би, където двете с майка ми живяхме щастливо близо година, преди неуморният ми дух да ни подгони по-нататък. Или може би в Ирландия, Джърси, Йона или Скай. Виждате, че като че ли инстинктивно се ориентирам към острови, сякаш се мъча да намеря нещичко от своя остров, Льо Дьовен, единственото място, което не може да има заместител.

Очертанията му приличат на спяща жена. Ле Салан е главата й, раменете й са свити, сякаш за да се предпази от вятъра. Ла Гулю е коремът й, Ла Усиниер — закътаната извивка на коленете. Наоколо се простира Ла Жьоте, пола от песъкливи островчета, които се уголемяват и смаляват според приливите и отливите, бавно променяйки крайбрежната ивица, като потъват в единия край, скупчват се в другия и рядко се задържат на повърхността достатъчно дълго, за да се сдобият с имена. Отвъд тях е пълната неизвестност, плиткият шелф оттатък Ла Жьоте се спуска рязко в бездна на незнайна дълбочина, която местните наричат Нид’Пул[3]. Писмо в бутилка, хвърлено от която и да било точка на острова, най-вероятно би се върнало в Ла Гулю — Лакомницата, — зад която селцето Ле Салан се гуши на завет от суровия морски вятър. Разположението му — източно от Поент Гризнос — е такова, че грубият пясък, тинята и всички възможни отпадъци се трупат тук. Високите приливи и отливи, а също и зимните бури влошават положението, като издигат на каменистия бряг крепости от водорасли, които се задържат по шест месеца или дори година, докато се вдигне друга буря и ги измие.

Както виждате, Льо Дьовен не е райско кътче. Подобно на нашата светица покровителка Марин дьо ла Мер, прегърбеният му силует изглежда суров и примитивен на вид. Тук рядко идват туристи. Малко са нещата, които могат да ги привлекат. Ако от вятъра тези островчета заприличват на танцьорки с развени поли от тюл, то Льо Дьовен е момичето в задния ред на трупата — доста едричко, — забравило стъпките си. Изостанали сме ние двете, тя и аз. Танцът продължава без нас. Но островът държи на облика си. Нищо и никаква ивица земя, дълга само няколко километра, и все пак има свой собствен характер, диалекти, ястия, традиции, облекло, които я отличават както от другите острови, така и от континенталната част на Франция. Жителите тук мислят за себе си като за дьовиняни, а не като за французи или дори вандийци. Те нямат пристрастия към политици. Малцина от синовете им си правят труда да отбиват военна служба. На такова далечно разстояние от центъра на събитията това изглежда абсурдно. На такова далечно разстояние от ръката на закона и държавността Льо Дьовен следва свои собствени правила.

Което обаче не означава, че чужденците не са добре дошли. Тъкмо обратното: ако знаехме как да поощрим туризма, щяхме да го направим. В Ле Салан туризмът е синоним на благополучие. Ние гледаме към отсрещния бряг на Ноармутие, към хотелите и частните пансиони, и магазините, и големия елегантен мост, който се протяга над водата от континента. Тук през лятото по шосетата тече поток от коли — с чуждестранни регистрационни номера и обемисти багажи по покривите, — плажовете чернеят от народ и ние се мъчим да си представим какво щеше да бъде, ако всичко това беше наше. Но дори малка част от него надхвърля границите на въображението ни. Туристите — неколцината, които стигат чак дотук — упорито отсядат в Ла Усиниер, на близкия край на острова. Няма какво да търсят в Ле Салан с неговия каменист бряг без плаж, с дюните от камък, слепени с твърд пясък, със суровия неспирен вятър.

Хората в Ла Усиниер знаят това. Вече никой не помни откога съществува враждата между усиниерци и саланци, отначало поради религиозни разногласия, после поради спорове за риболовна територия, право на строеж, търговия и — неизбежно — земя. Обработваемата земя принадлежи по право на онези, които са я разработили, и на техните потомци. Тя е единственото богатство на саланци. Но Ла Усиниер контролира доставките от брега (най-старият местен род държи единствения ферибот) и определя цените. Ако усиниерец има възможност да измами саланец, непременно ще го стори. Ако пък саланец успее да надхитри усиниерец, цялото село споделя радостта му от победата.

А Ла Усиниер си има тайно оръжие. Нарича се Лез Имортел, малък пясъчен плаж на две минути път от пристанището, защитен откъм едната страна от стар вълнолом. Тук, на завет от западните ветрове, водата се пени от платноходки. Това е единственото безопасно място за къпане или плаване, встрани от силните течения, които се разцепват в носа. Тъкмо на плажа — този каприз на природата — се дължи разликата между двете общности. Селото се е разраснало до малко градче. Поради това Ла Усиниер просперира — според стандартите на острова. Тук има ресторант, хотел, кино, дискотека, къмпинг. През лятото малкото пристанище гъмжи от увеселителни корабчета. В Ла Усиниер се намират кметът на острова, полицаят, полицейският участък, единственият тукашен свещеник. Много семейства от континента през август наемат къщи тук, като докарват със себе си търговията.

В същото време през лятото в Ле Салан е мъртвило, селото се задъхва и вехне от вятъра и жегата. Но въпреки всичко за мен то е моят дом. Не е най-красивото кътче на земята, дори не е най-гостоприемното. Но тук е моето място.

Всичко се връща. Тук, в Льо Дьовен, това е максима. За хора като нас, които живеят на безвкусно одрипания край на Гълфстрийм, тези думи са уверение в надежда. Накрая всичко се връща. Разбити лодки, писма в бутилки, шамандури, товар от потънали кораби, рибари, изгубени в морето. Притегателната сила на Ла Гулю е неудържима и малцина успяват да й устоят. Завръщането може да стане след години. Континентът е примамлив заради парите, градовете и лудешкия си живот. Три на всеки четири деца напускат острова на осемнайсет, подгонени от мечти за света отвъд Ла Жьоте. Но Лакомницата е търпелива, освен че е гладна. И за такива като мен, които нямат причина да пускат котва, завръщането като че ли е неизбежно.

Някога аз имах история. Не че сега това е от значение. В Льо Дьовен никой не се интересува от друга история, освен от местната. Водата изхвърля на брега какви ли не предмети — отломки, плажни топки, мъртви птици, празни портфейли, скъпи спортни обувки, пластмасови прибори за хранене, дори хора — и никой не пита за произхода им. Морето отнася обратно непотърсеното. По тази оживена магистрала понякога минават морски твари, медузи, акули, морски кончета и морски звезди, дори някой случаен кит. Едни остават, други си отиват, случайни любопитни забележителности, които хората зяпат и забравят веднага щом животните напуснат крайбрежните води. За островитяните не съществува нищо отвъд Ла Жьоте. От тази точка нататък пустият хоризонт се простира чак до Америка. Никой не дръзва да се отдалечи от брега. Никой не се интересува от приливите и отливите, както и от нещата, които донасят. Никой освен мен. Самата аз съм отломка, затова чувствам, че имам право на това.

Да вземем плажа например. Забележително. Един остров — един плаж; щастливо стечение на обстоятелствата, съчетание на приливи, отливи и течения; сто хиляди тона древен пясък, упорит като скала, сияещ под хилядите завистливи погледи като бижу, по-ценно от злато. За нула време той бе успял да направи усиниерци богати, макар че както те, така и ние знаем колко лесно, колко случайно се нареждат нещата и как всичко може да бъде другояче.

Промяна в течението, изместване със стотина метра наляво или надясно. Промяна в ъгъла на вятъра с един градус. Разместване на релефа на морското дъно. Силна буря. Всяко от тези неща в който и да било момент може да доведе до драстично обръщане на обстоятелствата. Късметът е като махало, което се люлее бавно десетилетия наред и води неизбежното като сянка след себе си.

Ле Салан продължава търпеливо, с копнеж да чака поредното му залюляване.

[1] Във Великобритания рибата с чипс се поднася поръсена със сол и оцет. — Бел.прев. ↑

[2] Популярен телевизионен сериал. — Бел.прев. ↑

[3] Nid’Poule — фр. — Кокоше гнездо. — Бел.прев. ↑

Част първа
Плаващи отломки

1

Завърнах се след десетгодишно отсъствие в един горещ ден в края на август, в навечерието на първите силни летни приливи. Докато стоях на палубата на стария ферибот „Брисман-1“ и гледах как наближаваме брега на Ла Усиниер, ми се струваше, че никога не съм заминавала. Нищо не се беше променило — резливият мирис на въздуха, палубата под краката ми, писъците на чайки в горещото синьо небе. Десет години — почти половината ми живот — бяха заличени с един замах като надпис в пясъка. Или поне донякъде.

Почти не носех багаж и това засилваше илюзията. Но аз винаги съм пътувала с малко багаж. И аз, и майка ми никога не сме притежавали много неща, които да ни задържат. А и в края на краищата аз бях тази, която плащаше наема за парижкия ни апартамент, като работех до късно вечер в долнопробно кафене, за да допълвам приходите от картините, които майка ми толкова мразеше, докато тя се бореше с емфиземата и като че ли не знаеше, че умира.

Разбира се, и аз бих искала да се завърна богата, преуспяла. Да покажа на баща си колко добре сме се справили без него. Но оскъдните спестявания на майка ми отдавна се стопиха, а моите — няколко хиляди франка във формата на кредит, папка с непродадени картини — бяха малко повече от онова, което бяхме взели със себе си в деня на заминаването ни. Не че това имаше значение. Нямах намерение да оставам. Колкото и силна да бе илюзията за спрялото време, аз вече имах друг живот. Бях се променила. Вече не бях остров.

На палубата на „Брисман-1“, където стоях малко встрани от останалите, никой не ми обръщаше внимание. Беше разгарът на сезона и на борда вече имаше доста туристи. Някои дори бяха облечени като мен, с брезентови панталони и рибарска vareuse, безформена дреха, нещо средно между риза и куртка — гражданите усърдно се стараеха да не я разглеждат. Туристи с раници, куфари, кучета и деца стояха скупчени на палубата между щайги с плодове и кашони с бакалски стоки, сандъци с пилета, чували с пощенски пратки, кутии. Глъчката беше непоносима. Отдолу долиташе съскането на морето около корпуса на ферибота и писъците на чайките. Сърцето ми биеше с ритъма на вълните.

Когато „Брисман-1“ наближи кея, погледът ми се стрелна оттатък водата, към крайбрежната алея. Като дете обичах това място; често си играех на плажа, криех се зад дебелите търбуси на старите крайбрежни колиби, докато баща ми вършеше някаква работа на пристанището. Познах избелелите чадъри на терасата на малкото кафене, където често седеше сестра ми; лавката за хотдог; магазинчето за сувенири. Може би сега беше по-оживено, отколкото го помнех. На кея стояха в рехава редица рибари с кошове, пълни с раци и омари, и продаваха улова си. Чувах музика, която се носеше от крайбрежната алея; долу на плажа играеха деца и дори сега, по време на силния прилив, той изглеждаше по-гладък и приветлив, отколкото си го спомнях. По всичко личеше, че нещата се развиват добре за Ла Усиниер.

Оставих погледа си да блуждае по „Рю дез Имортел“, главната улица, успоредна на крайбрежната алея. Виждах трима души, седнали един до друг там, където някога беше любимото ми място: на крайморската стена под алеята, над плажа. Спомних си как седях там като дете, загледана в далечния сив силует на континента, и се питах какво ли има там. Присвих очи, за да виждам по-ясно; дори от такова разстояние бях сигурна, че два от силуетите са на монахини.

Когато фериботът се приближи към брега, аз ги познах: сестра Екстаз и сестра Терез, кармелитки доброволки от болницата в Лез Имортел, остарели още отпреди да се родя. Изпитах странно облекчение от това, че ги намирах тук. Монахините ядяха сладолед, вдигнали полите на одеждите си до коленете и провесили боси крака през парапета. Мъжът, седнал до тях, можеше да бъде всеки — широкополата шапка засенчваше лицето му.

„Брисман-1“ наближи кея. Свалиха трапа и аз зачаках туристите да слязат. Кеят беше също толкова претъпкан, колкото и фериботът; там стояха търговци, които продаваха напитки и сладкиши; един шофьор на такси предлагаше услугите си; деца с колички за багаж се стремяха да привлекат вниманието на туристите. Беше оживено дори за август.

— Да занеса ли багажа ви, мадмоазел? — едно момче с кръгло лице, около четиринайсетгодишно, с избеляла червена фланелка, ме задърпа за ръкава. — Да занеса ли багажа ви в хотела?

— Мога да се оправя и сама, благодаря.

Показах му малкия си куфар.

Момчето ме изгледа втренчено, сякаш искаше да запомни лицето ми. После сви рамене и се запъти да търси по-богат улов.

На крайбрежната алея гъмжеше от народ. Едни туристи заминаваха, други пристигаха; сред тях се суетяха усиниерци. Поклатих глава, за да откажа плетен ключодържател, предложен ми от един старец; беше Жожо льо Гоелан, който някога ни вземаше на летни разходки с лодка и макар че никога не го бях смятала за приятел — в края на краищата той беше усиниерец, — заболя ме, че не ме позна.

— Тук ли ще отседнете? Туристка ли сте? — пак ме заговори момчето с кръглото лице, този път придружено от приятел, черноок младеж с кожено яке, който пушеше цигара с повече дързост, отколкото удоволствие. И двамата носеха куфари.

— Не съм туристка. Родена съм в Ле Салан.

— В Ле Салан?

— Да. Баща ми е Жан Прасто. Той е строител на лодки. Тоест, беше.

— Дебелия Жан Прасто!

Момчетата ме изгледаха с нескрито любопитство. Може би щяха да кажат още нещо, но точно в този момент към нас се присъединиха още трима тийнейджъри. Най-големият се обърна към кръглоликото момче с авторитетен вид.

— Какво търсите пак тука, а, саланци? — попита той. — Нали знаете, че крайбрежната алея принадлежи на усиниерци? Не е ваша работа да носите багаж в Лез Имортел!

— Кой казва? — възрази момчето с кръглото лице. — Крайбрежната алея не е ваша! Това не са вашите туристи!

— Лоло е прав — намеси се черноокият младеж. — Ние дойдохме първи!

Саланците застанаха по-близо един до друг. Усиниерците ги превъзхождаха, но аз почувствах, че двамата са готови по-скоро да се бият, отколкото да оставят куфарите. За миг се видях на тяхната възраст, спомних си как чаках татко, без да обръщам внимание на смеха на хубавичките усиниерски момичета, седнали на терасата на кафенето, докато накрая ставаше непоносимо и аз се втурвах към скривалището си зад крайбрежните колиби, където бях в безопасност.

— Те дойдоха първи — казах на тримата усиниерци. — А сега да ви няма!

Тийнейджърите ме изгледаха с негодувание, после тръгнаха с мърморене към кея. Лоло ми хвърли красноречив поглед на благодарност. Приятелят му само сви рамене.

— Ще повървя с вас — добавих. — Отивате в Лез Имортел, нали?

Голямата бяла сграда се намираше само няколкостотин метра по-нататък по крайбрежната алея. Някога там се помещаваше болница.

— Сега е хотел — обясни Лоло. — Собственост е на мосю Брисман.

— А, познавам го.

Клод Брисман, нисък и набит усиниерец с грижливо поддържани мустаци, който ухаеше на одеколон и носеше еспадрили като селянин, с глас, плътен и богат като хубаво вино. Лисицата Брисман — така го наричаха в селото. Късметлията Брисман. Години наред си мислех, че е вдовец, макар да се носеха слухове, че някъде на континента има жена и дете. Открай време го харесвах, нищо че беше усиниерец; беше весел, бъбрив, джобовете му се издуваха от бонбони. Баща ми го мразеше. Като напук сестра ми Адриен се омъжи за племенника му.

— Вече всичко е наред — бяхме стигнали до края на алеята. През двойните стъклени врати виждах фоайето на Лез Имортел — бюро, ваза с цветя, едър човек, седнал край отворения прозорец с цигара в ръка. В първия миг ми хрумна да вляза, но после размислих. — Мисля, че оттук можете да се оправите. Влизайте.

На влизане черноокото момче не каза и дума, а Лоло направи гримаса, сякаш да се извини за приятеля си.

— Не се обиждайте на Дамиен — каза той тихо. — Все гледа да се сбие.

Усмихнах се. И аз бях същата. Сестра ми — с четири години по-голяма от мен — с хубавите си дрехи и добре поддържана коса се вписваше лесно във всяка компания; на откритата тераса на кафенето тя винаги се смееше най-силно.

Пресякох оживената улица до мястото, където седяха двете старици кармелитки. Не знаех дали ще ме познаят — невзрачно момиче от Ле Салан, което не бяха виждали от петнайсетгодишно, — но като малка аз много ги харесвах. Не се изненадах, когато се приближих и видях, че те почти не са се променили: светлооки, но мургави и жилави като изсъхнали водорасли на плажа. Вместо характерната за островите бяла колосана шапка сестра Терез беше с тъмна кърпа на главата; иначе не знам дали бих могла да ги различа. Мъжът до тях, който носеше гердан от корали и шапка с увиснала периферия, ми бе непознат. На възраст беше около трийсетте, с приятно лице, без да е красив; можеше да мине за турист, ако не бе откритата фамилиарност, с която ми кимна мълчешком — типичния поздрав за жителите на островите.

В първия миг сестра Екстаз и сестра Терез ме изгледаха втренчено, после на лицата им цъфнаха еднакви ослепителни усмивки.

— Ами че това е момичето на Дебелия Жан!

В резултат на дългото си приятелство далеч от манастира двете сестри бяха придобили еднакви маниери. Гласовете им също си приличаха — те говореха бързо и дрезгаво като свраки. Между монахините съществуваше някакво особено съзаклятничество, като между близначки: те довършваха изреченията една на друга и подсилваха взаимно думите си с окуражителни жестове. Странно беше, че никога не се обръщаха една към друга по име, а винаги използваха „ma soeur“[1], макар че, доколкото знаех, не бяха роднини.

— Това е Мадо, ma soeur, малката Мадлен Прасто. Колко е пораснала! Как само минава времето…

— Много бързо, особено тук, на островите. Като че ли няма и…

— … година, откакто дойдохме тук, а сега сме…

— … стари и грохнали, ma soeur, стари и грохнали. Все пак се радваме да те видим отново, малка Мадо. Винаги си била различна. Толкова различна от…

— … сестра си — те произнесоха в хор последните думи. Черните им очи грейнаха.

— Толкова хубаво е да се завърнеш.

Преди да кажа това, не знаех колко е хубаво.

— Тук почти нищо не се е променило, нали, ma soeur?

— Не, тук нищо не се променя. Само…

— …остарява, това е всичко. Като нас — двете монахини кимнаха делово и продължиха да ядат сладоледите си.

— Виждам, че Лез Имортел вече е хотел — отбелязах аз.

— Така е — каза сестра Екстаз и кимна. — Поне по-голямата част. Ние и няколко старци още живеем на горния етаж.

— Ние сме гости с дълъг престой, така казва Брисман.

— Но не сме много. Жоржет Лион, Раул Лакроа и Бет Планкпен. Когато остаряха и не можеха вече да се оправят сами, той купи къщите им.

— Купи ги на безценица и ги ремонтира, за да ги дава лятно време на туристи.

Монахините се спогледаха.

— Брисман ги държи тук само заради благотворителните помощи от манастира. Обича да поддържа добри отношения с църквата. Знае къде стои кацата с меда.

Те потънаха в мълчалив размисъл, заети в усърдно ядене на сладоледите си.

— А това е Руже[2], малка ми Мадо — каза сестра Терез и посочи непознатия, който до този момент слушаше разговора с усмивка на лицето.

— Руже е англичанин и…

— … ни отклонява от правия път със сладоледи и ласкателства. На нашата възраст, представи си!

Англичанинът поклати глава.

— Не ги слушайте — посъветва ме той. — Аз ги глезя само защото иначе ще разкрият всичките ми тайни — говореше с приятен, макар и силен акцент.

Сестрите се изкискаха дрезгаво.

— Тайни, а? За нас няма нищо скрито, нали, ma soeur? Може да сме…

— … стари, но ушите ни чуват добре.

— Хората не ни обръщат внимание…

— … защото сме…

— … монахини.

Човекът, когото сестрите наричаха Руже, ме погледна и се усмихна. Имаше умно, своенравно лице, което грееше от усмивката му. Усещах как очите му отбелязват всяка подробност от външния ми вид, не враждебно, а с любопитство и очакване.

— Руже?

На остров Льо Дьовен повечето имена са всъщност прякори. Само чужденците и хората от континента се наричат другояче.

Той свали шапката си с иронична елегантност.

— Ричард Флин, философ, строител, скулптор, заварчик, рибар, общ работник, метеоролог… — мъжът махна неопределено с ръка към пясъците край Лез Имортел. — И, което е най-важно, вечен ученик и морски пътешественик.

Сестра Екстаз посрещна думите му с одобрително хихикане, което подсказваше, че това е стара шега.

— За нас с теб — размирник — добави тя.

Флин се засмя. Косата му имаше приблизително същия цвят като гердана на врата му. „Червена коса — лоша кръв“ — казваше майка ми, макар че този цвят на косата е необичаен за островите и обикновено се смята за добър знак, белег за късмет. Това обясняваше прякора му. Прякорът предполага своеобразен статут на Льо Дьовен, който не подхожда на чужденец. За да се сдобиеш с прякор на острова, трябва време.

— Тук ли живеете?

Струваше ми се малко вероятно. Долавях у него някакво безпокойство, нещо скрито и взривоопасно, което всеки момент може да избухне.

Той сви рамене.

— Тук не е по-лошо, отколкото другаде.

Това малко ме изненада. Сякаш за него навсякъде беше едно и също. Опитах се да си представя, че не ме интересува къде е моят дом, че не чувствам тази непрестанна притегателна сила, която измъчва душата ми. Каква ужасна свобода. И все пак тук му бяха дали име. Аз цял живот съм била чисто и просто момичето на Дебелия Жан, също като сестра ми.

— И така — англичанинът се усмихна, — с какво се занимавате?

— Художничка съм. Искам да кажа, че продавам свои картини.

— Какво рисувате?

За миг си спомних малкия апартамент в Париж и стаята, която използвах за ателие. Тясна стаичка, твърде малка, за да служи като стая за гости — за майка ми дори това беше компромис, направен неохотно, — в която стативът, папките и платната ми стояха подпрени до стената. Можеш да нарисуваш всичко, казваше майка ми. Имаш дарба. Защо тогава рисуваш все едно и също? От липса на въображение? Или за да ме дразниш?

— Най-вече острови.

Флин ме погледна, но не каза нищо повече. Очите му бяха със същия тъмносив цвят като контурите на облаците на хоризонта. С любопитство открих, че ми е трудно да гледам в тях, сякаш те можеха да надзърнат в мислите ми.

Сестра Екстаз изяде сладоледа си.

— А как е майка ти, малка ми Мадо? С теб ли пристигна?

Аз се поколебах. Флин продължаваше да ме гледа.

— Тя почина — казах накрая. — В Париж. Сестра ми не дойде — когато споменах за Адриен, долових злобни нотки в гласа си.

Монахините се прекръстиха.

— Много тъжно, малка ми Мадо. Много, много тъжно — сестра Терез стисна ръката ми с повехнали пръсти. Сестра Екстаз ме потупа по коляното. — Ще отслужите ли панихида в Ле Салан? — попита сестра Терез. — Заради баща си?

— Не — още чувам резкия си глас. — Всичко свърши. Пък и тя винаги е казвала, че няма да се върне повече. Дори след смъртта си.

— Жалко. Щеше да бъде добре за всички.

Сестра Екстаз ме стрелна с поглед изпод шапката си.

— Сигурно не й е било лесно да живее тук. Островите…

— Знам.

„Брисман 1“ отново потегляше. За миг се почувствах напълно изгубена, сякаш и моят живот бе свършил. При мисълта за това изведнъж ме полазиха тръпки.

— Баща ми не направи нищо, за да облекчи живота й — казах аз, докато се взирах в отплуващия ферибот. — Е, сега поне е свободен. Нали това искаше. Да го оставят на мира.

[1] Сестро (фр.). — Бел.прев. ↑

[2] Rouget — Рижав (фр.). — Бел.прев. ↑

2

— Прасто. Това е тукашно име.

Таксиметровият шофьор — усиниерец, когото не познавах — сякаш ме обвиняваше, все едно бях споменала името без разрешение.

— Да, тукашно е. Родена съм тук.

— Хм — шофьорът отново ме погледна, сякаш се опитваше да разпознае чертите ми. — Сигурно имате роднини на острова, а?

Кимнах.

— Баща ми живее тук. В Ле Салан.

— А-ха.

Шофьорът сви рамене, сякаш споменаването на Ле Салан бе сложило край на любопитството му. Представих си Дебелия Жан в неговата работилница и себе си — как стоя и го наблюдавам. Изпитах гузна гордост при спомена за златните ръце на баща ми. Съсредоточих се върху тила на шофьора, докато споменът ме напусна.

— Ле Салан, значи.

В таксито миришеше на мухъл и аз се чувствах все по-напрегната. Докато се движехме по познатия път от Ла Усиниер, стомахът ми се беше свил на топка. Сега си спомнях всичко твърде добре, твърде ясно: зелената кръпка от храсти, скалата, крайчецът на ламаринен покрив иззад полегатия склон на дюната ме изпълваха със спомени.

— Знаете ли къде трябва да отидете?

Пътят беше лош, при поредния завой задните колела на таксито затънаха в пясък. Шофьорът изруга и настървено форсира двигателя, за да ги освободи.

— Да. „Рю дьо л’Осеан“. В далечния край.

— Сигурна ли сте? Там има само дюни.

— Да. Сигурна съм.

Някакъв инстинкт ме подтикна да сляза малко преди селото; прииска ми се да пристигна пеша, като истинска саланка. Таксиметровият шофьор взе парите ми и ме остави, без да ме погледне, изпод колелата се разхвърча пясък, ауспухът се задави. Когато наоколо отново се възцари тишина, обзе ме тревожно чувство и аз изпитах нов прилив на вина, когато установих, че това чувство е радост.

Бях обещала на майка си никога да не се връщам.

В това беше моята вина; за миг се почувствах нищожна, малка прашинка под огромното небе. Дори присъствието ми тук бе предателство към нея, към хубавите години, които бяхме прекарали заедно, към живота, който си бяхме изградили далеч от Льо Дьовен.

Никой не ни писа, след като заминахме. Когато прекосихме границата на Ла Жьоте, ние се превърнахме в отломки, ненужни, забравени. Майка ми често повтаряше това през студените нощи в малкия парижки апартамент, докато се вслушвахме в непознатите звуци на уличното движение отвън, а през овехтелите щори проникваха светлините от бирарията, примигващи в червено и синьо. Не дължахме нищо на Льо Дьовен. Адриен постъпи правилно: омъжи се сполучливо, роди деца, премести се в Танжер със съпруга си Марен, който търгуваше с антики. Имаше две момченца, които бяхме виждали само на снимки. Рядко се обаждаше. Майка ми съзираше в това доказателство за всеотдайността на Адриен като съпруга и майка и ми я даваше за пример. Сестра ми се беше наредила добре и аз трябваше да се гордея с нея, не да й завиждам.

Но аз бях упорита: макар че се бях измъкнала, така и не съумях да се възползвам докрай от блестящите възможности, които светът отвъд острова ми предлагаше.

Можех да получа каквото пожелая: добра работа, богат съпруг, сигурност. Вместо това прекарах две години в училище по изкуствата, после още две в безцелно пътуване, по-нататък работих като сервитьорка, чистачка, хващах се на каква ли не случайна работа и продавах картините си по улиците, за да избегна плащането на такси в галериите. Докато носех Льо Дьовен в себе си подобно на спомен за извършено престъпление и утежнявах вината си с фалшиви обещания, през цялото това време дълбоко в себе си знаех, че лъжа.

— Всичко се връща.

Това е веруюто на пристанищните скитници. Произнесох го на глас, сякаш в отговор на безмълвно обвинение. В края на краищата нямах намерение да се задържам тук. Бях предплатила за един месец наема на апартамента си, малкото неща, които притежавах, бяха останали там неприбрани в очакване на завръщането ми. Но сега във фантазиите си бях твърде склонна да пренебрегна това: селцето Ле Салан — непроменено, дружелюбно — ме приветстваше, а и баща ми…

Затичах се тромаво по разбития път към къщите: към дома.

3

Селото беше пусто. Капаците на повечето прозорци бяха затворени — предпазна мярка срещу жегата — и къщите изглеждаха занемарени и изоставени като бунгала на плажа след туристическия сезон. Някои ми се виждаха небоядисвани още от времето, когато заминах; стените, в миналото варосвани всяка пролет, сега бяха станали безцветни от жулещия пясък. На един перваз от сандъче с изсъхнала пръст подаваше глава самотно мушкато. Някои къщи представляваха чисто и просто бараки от голи греди с ламаринени покриви. Сега си спомних, че ги имаше и преди, макар да не присъстваха в нито една от картините ми. Няколко плоскодънни лодки бяха изтеглени по канала на солницата, който водеше към селото от Ла Гулю, и приливът ги беше изтласкал в кафявата тиня. Две рибарски лодки стояха на котва по-навътре в морето. Веднага ги познах: „Елеанор“ на семейство Геноле, която баща ми беше построил заедно с брат си години преди да се родя, а по-нататък — „Сесилия“, която принадлежеше на съперниците на Геноле в риболова — Бастоне. От мачтата на някоя от лодките долиташе монотонно дрънчене — дрън-дрън-дрън — сякаш някакъв предмет, полюшван от вятъра, се удряше в нещо метално.

Наоколо нямаше почти никакви хора. За миг зърнах лице, което надничаше иззад капак на прозорец, чух затръшване на врата и гласове. Един старец седеше под чадър пред бара на Анжело и пиеше дьовиноаз, местен ликьор с аромат на билки. Веднага го познах — беше Матиас Геноле, с живи сини очи на фона на захабено и потъмняло като плавей лице, — но когато го поздравих, в погледа му не долових и следа от любопитство. Само проблясък на разпознаване, едва забележимо кимване, което в Ле Салан минава за любезност, после безразличие.

В обувките ми имаше пясък. Пясък се беше натрупал и край стените на някои от къщите, сякаш дюните се бяха вдигнали да превземат селото. Разбира се, и летните бури си бяха казали думата. Една от стените на старата къща, където живееше Жан Гросел, бе рухнала, по някои от покривите липсваха керемиди, а оттатък „Рю дьо л’Осеан“, където се намираха фермата и магазинчето на Омер Просаж и жена му Шарлот, земята изглеждаше подгизнала, в големите локви застояла вода се оглеждаше небето. Край пътя имаше тръби, по които водата се изливаше в ров, който на свой ред се изливаше в солния канал. До къщата работеше нещо като помпа, вероятно за да ускори процеса, и се чуваше боботене на генератор. Зад фермата усърдно се въртяха крилата на малка вятърна мелница.

В края на главната улица спрях до кладенеца при ковчега на Марин дьо ла Мер. Там имаше ръчна помпа, ръждясала, но още работеща, и аз изпомпах малко вода, за да си измия лицето. С почти забравен ритуален жест плиснах вода в каменната кана до ковчега и тогава забелязах, че малката ниша на Светицата е прясно боядисана, а на камъните са оставени свещи, панделки, броеници и цветя. Самата Светица стоеше сред тези дарове невъзмутимо, с непроницаемо лице.

— Казват, че ако целунеш краката й и плюеш три пъти, нещо изгубено ще се върне при теб.

Обърнах се така рязко, че за малко да падна. Зад мен стоеше едра, румена, засмяна жена с ръце на хълбоците, леко наклонила глава на една страна. На ушите й висяха лъскави позлатени халки, косата й блестеше със същия разкошен оттенък.

— Капюсин!

Беше поостаряла (когато заминах, тя наближаваше четирийсет), но тутакси я познах: Капюсин, по прякор Ла Пюс[1], живееше в очукана розова каравана накрай дюните заедно с немирната си челяд. Никога не се бе омъжвала — с мъже се живее много изморително, детето ми, — но аз помнех музиката, която долиташе вечер откъм дюните, и плахите мъже, които упорито се правеха, че не забелязват малката каравана с набрани перденца и приветлива светлина на вратата. Майка ми не я харесваше, но Капюсин винаги се държеше мило с мен, черпеше ме с пияни вишни и ми разказваше всевъзможни скандални клюки. От всички на острова тя се смееше най-неприлично, всъщност беше единственият възрастен сред познатите ми, който се смееше на глас.

— Моят Лоло те е видял в Ла Усиниер. Каза, че се връщаш! — Капюсин се усмихна. — Ако това стане, ще започна да целувам Светицата по-често!

— Радвам се да те видя, Капюсин — усмихнах се аз. — Вече започвах да си мисля, че селото е опустяло.

— Ах, да — тя сви рамене. — Сезонът беше лош. Напоследък все така се случва — за миг лицето й помръкна. — Чух за майка ти, Мадо, съжалявам.

— Откъде разбра?

— Хе! Това е остров. Новини и клюки — с какво друго разполагаме тук?

Поколебах се, почувствах как сърцето ми се разтуптя.

— А… баща ми?

За миг усмивката й трепна.

— Както винаги — отговори Капюсин небрежно. После възвърна веселото си присъствие на духа и обви ръка около раменете ми. — Ела да пийнем по чашка дьовиноаз, Мадо. Можеш да отседнеш при мен. Имам едно свободно легло, откакто англичанинът си тръгна.

Вероятно на лицето ми се бе изписало стъписване, защото тя избухна в своя щедър и непристоен смях.

— Да не си помислиш нещо! Вече съм почтена жена — е, почти — тъмните й очи блестяха весело. — Но Руже ще ти хареса. Той дойде при нас през май и какво оживление предизвика! Не бяхме виждали такова нещо от времето, когато Аристид Бастоне улови риба с две глави. Този англичанин! — тя се подсмихна на себе си и поклати глава.

— Последния месец май ли?

Това означаваше, че е тук само от три месеца. За три месеца се беше сдобил с прякор.

— Хе! — Капюсин запали „Житан“ и всмука дима с удоволствие. — Един ден се появи без пукната стотинка в джоба, но вече кроеше планове за сделки. Намери си работа при Омер и Шарлот, само че тяхното момиче започна да се задява с него. Настаних го в караваната, докато си намери място за живеене. Изглежда, че освен всичко останало се беше сдушил със стария Брисман от Ла Усиниер — тя ме изгледа с любопитство. — Адриен се омъжи за племенника му, нали? Как я карат?

— Живеят в Танжер. Не ми се обаждат често.

— Танжер, а? Е, тя винаги е казвала, че…

— Та, говореше за приятеля си — прекъснах я аз. Щом помислех за сестра си, тонът ми ставаше рязък и злобен. — С какво се занимава?

— Има много идеи. Строи разни неща — Капюсин махна неопределено през рамо към „Рю дьо л’Осеан“. — Вятърната мелница на Омер например. Той я поправи.

Бяхме заобиколили дюната и сега виждах розовата каравана — същата, каквато я помнех, само малко по-очукана и потънала по-надълбоко в пясъка. Знаех, че по-нататък е къщата на баща ми, макар гъстият храсталак да я скриваше от поглед. Капюсин забеляза, че гледам натам.

— О, не бързай — отсече тя, хвана ме за ръка и ме поведе към падината, където стоеше караваната. — Имаме много да наваксваме. Дай на баща си малко време. Остави слуховете да се разнесат.

В Льо Дьовен слуховете са вид разменна монета. От това живее островът — от вражди между рибари съперници, незаконни деца, легендарни истории на самохвалковци, слухове и невероятни разкрития. Можех да си представя колко ценна съм сега в очите на Капюсин; в настоящия момент аз бях скъпа придобивка.

— Защо? — попитах, като продължавах да се взирам отвъд храстите. — Защо да не отида при него веднага?

Капюсин ме погледна загадъчно.

— Доста време мина, нали? Той е свикнал да бъде сам — тя бутна вратата на караваната, която се оказа отключена. — Влизай, миличка, ще ти разкажа всичко.

Караваната й ми се стори странно, по домашному уютна с тесния си, боядисан в розово интериор, дрехи, проснати върху всяка възможна повърхност, мирис на цигари и евтин парфюм. Въпреки очевидната си сладникава немарливост тя предразполагаше към споделяне на тайни.

Хората като че ли се разкриват пред Капюсин така, както никога не го правят пред отец Албан, едничкия свещеник на острова. Изглежда, будоарът, дори толкова стар и запуснат като този, допада на хората повече, отколкото изповедалнята. С възрастта Капюсин не беше станала по-уважавана жена, но въпреки това в селото винаги са гледали с добро око на нея. Подобно на монахините, тя знае твърде много тайни.

Говорихме си на кафе и сладки. Капюсин като че ли имаше неизчерпаем запас от малките захарни курабийки, наричани дьовиноазри, като между тях често палеше по някоя цигара „Житан“, пиеше кафе и похапваше от пияните вишни, които вадеше от огромна кутия с формата на сърце.

— Навестявам го по два-три пъти седмично — каза ми тя, като сипа още кафе в кукленски миниатюрните чашки. — Понякога му нося сладкиш или завъртам малко дрехи в пералнята.

Капюсин следеше реакцията ми и й стана приятно, когато й благодарих.

— Знаеш, хората говорят какво ли не — продължи тя. — Но няма нищо повече. Онова време отдавна отмина.

— Той е добре, нали?

— Знаеш какъв е. Не споделя много.

— Винаги е бил такъв.

— Да. Който го познава, разбира. Но той не се погажда с непознати. Не че ти… — побърза да се поправи Капюсин. — Не обича промените, това е всичко. Има си навици. Всеки петък вечер ходи при Анджело, пие дьовиноаз с Омер, като по часовник. Не говори много, разбира се, но е съвсем добре с главата.

Лудостта е същинска чума за островитяните. Някои семейства я носят в себе си като лош ген подобно на случаите на хемофилия, които се срещат в такива затворени общности. От много любов между братовчеди, казват усиниерците. Майка ми твърдеше, че затова Дебелия Жан е взел момиче от континента.

Капюсин поклати глава.

— А и не е лесно през това време на годината. Дай му малко въздух.

Разбира се. Денят на Светицата. Като дете двамата с баща ми често участвахме в подготовката за годишната церемония, като пребоядисвахме нишата й — в коралов цвят с традиционните звездички. Ние, саланците, сме суеверни хора, налага ни се да бъдем, макар че в Ла Усиниер подобни вярвания и традиции се считат за малко смешни. Разбира се, Ла Усиниер е на завет зад Ла Жьоте. Ла Усиниер не зависи от волята на приливите и отливите. Тук, в Ле Салан, морето е по-близо до дома и трябва да бъде укротено.

— Естествено — заговори Капюсин и прекъсна мислите ми, — Дебелия Жан плати по-голяма дан на морето от много други. А в деня на Светицата — горе-долу по това време се е случило — е… Трябва да бъдеш снизходителна, Мадо.

Кимнах. Знаех историята, макар да беше стара, още отпреди родителите ми да се оженят. Двама братя, близки помежду си като близнаци, дори с еднакви имена, по стар островен обичай. Но малкият Жан се удавил на двайсет и три години — много глупаво, докато бил с момиче, макар че, изглежда, успели да убедят отец Албан, че е станало по време на риболов. Трийсет години по-късно Дебелия Жан още се чувстваше виновен.

— Значи нищо не се е променило — това не беше въпрос.

— Мила моя! Никога няма да се промени.

Бях виждала надгробния камък — парче островен гранит, в Ла Буш, саланското гробище оттатък Ла Гулю.

Жан-Марен Прасто

1949—1972

На любимия брат

Баща ми бе издълбал сам надписа, дълбок един пръст, в масивния камък. Беше му отнело шест месеца.

— И така, Мадо — каза Капюсин и захапа нова курабийка. — Засега ще останеш при мен, само докато мине празникът на света Марина. Нали не бързаш да си ходиш веднага? Можеш ли да поостанеш ден-два?

— Кимнах — нямах желание да й казвам нищо повече.

— Тук има повече място, отколкото ти се струва — отбеляза Пюс оптимистично, като посочи една завеса, която отделяше леглата от останалата част на караваната. — Ще ти бъде удобно, а и моят Лоло е добро момче, няма през две минути да наднича зад завесата — тя взе една пияна вишна от видимо безграничния си запас. — Трябваше вече да се е прибрал. Нямам представа къде ходи по цял ден. Все се шляе с момчето на Геноле.

Както разбрах, Лоло е внук на Капюсин: дъщеря й Клотилд го беше оставила при нея, докато си намери работа на континента.

— Всичко се връща, така разправят. Ех! Моята Кло май хич не бърза да се връща. Много добре си живее там — очите й едва забележимо помръкнаха. — Не, няма смисъл да целувам Светицата заради нея. Тя все обещава да се върне за почивните дни, но винаги си намира някакво извинение. За десет години може би… — като видя изражението ми, Капюсин се сепна. — Извинявай, Мадо. Нямах предвид теб.

— Няма нищо — допих кафето си и станах. — Благодаря ти за предложението.

— Нали няма сега да отидеш там? Не може още днес!

— Защо?

— Там няма да ти хареса — предупреди ме тя. — Къщата не е в много добро състояние.

— Ще се оправя.

— Тогава нека дойда с теб. Или поне да потърся Руже.

— Защо? — започвах да изпитвам досада. — Какво общо има той?

Капюсин като че ли премълчаваше нещо.

— Той е приятел, нищо повече. Баща ти е свикнал с него.

— Не, наистина няма нужда. Благодаря. По-добре да отида сама.

Тя ме изгледа намръщена с ръце на хълбоците, розовата й наметка се беше свлякла от раменете.

— Не очаквай кой знае какво — предупреди ме Капюсин. — Нещата се променят. Ти вече имаш свой дом на континента.

— Не се тревожи. Ще се оправя.

— Говоря сериозно — тя ме сгълча с поглед. — Не си въобразявай разни неща за това място, момиче. Не можеш да избягаш от проблемите, като се скриеш тук.

— Започваш да говориш като майка ми.

Капюсин направи гримаса.

— Караш ме да се чувствам стара.

Знаех какво си мисли. Че търся сигурност. Че по някаква причина се страхувам от живота там, на континента. Но не беше вярно. Няма нищо сигурно в това да живееш на остров. Всичко се движи, променя се. Нищо не стои на котва. Но в момента това нямаше значение. Засега се бях завърнала у дома. У дома, мястото, където всичко се връща, където водата донася писма в бутилки, детски корабчета, къшеи хляб. Накрая всичко се връща на този пуст злопаметен бряг, сдъвкано, потънало в пясъка на бавно приближаващите към селото дюни, забравено, изоставено. До днес.

[1] La Pace — Бълхата; съкратено от Капюсин (фр.) — Бел.прев. ↑

4

Майка ми беше от континента. Това ме прави островитянка само наполовина. Тя беше родом от Нант, романтичка, влюбила се в Льо Дьовен почти толкова бързо, колкото и в красивото мрачно лице на баща ми.

Оказа се неподготвена за живота в Ле Салан. Обичаше да разказва, да пее, беше от жените, които плачат, крещят, смеят се, излагат всичко на показ. Баща ми открай време нямаше какво да каже. Беше неспособен да води непринуден разговор. Повечето му реплики бяха едносрични, той поздравяваше хората с кимане. Ако изобщо проявяваше топлота, тя беше насочена към рибарските лодки, които строеше и продаваше в двора зад къщата ни. Лятно време работеше на открито, а през зимата прибираше инструментите си в хангара и аз обичах да седя наблизо, да гледам как придава форма на дървото, като накисва дъските, за да ги направи еластични, вае изящните контури на носа и кила, шие платната. Те винаги бяха бели или червени — цветовете на острова. Някъде на носа слагаше коралово мънисто. Полираше и лакираше всички лодки, никога не използваше боя, освен за имената, които изписваше по бордовете към кила с черно и бяло. Баща ми имаше предпочитания към романтичните имена, „Хубавата Изолда“, „Мъдрата Елоиз“ или „Бланш дьо Коеткен“, имена от стари книги, макар че, доколкото ми беше известно, той изобщо не четеше. Работата бе неговото общуване — той прекарваше повече време със своите „госпожици“, отколкото с когото и да било другиго, плъзгаше ръце по гладките им топли хълбоци с увереността на любовник, но никога не кръсти нито една лодка на някоя от нас, дори на майка ми, макар да съм сигурна, че това би й харесало. Ако го беше направил, може би тя нямаше да си тръгне.

След като минах завоя на дюната, видях, че задният двор е пуст. Вратите на хангара бяха затворени и ако се съдеше по височината на стръковете трева, израснали пред тях, като че ли не бяха отваряни с месеци. Край портата стояха два корпуса на лодки, полузаровени в пясък. Тракторът и ремаркето бяха покрити с набръчкан найлон и изглеждаха в изправно състояние, но крикът, който баща ми някога използваше, за да качва лодките на ремаркето, беше ръждясал и занемарен.

Къщата не изглеждаше по-добре. И в миналото не беше особено чиста и подредена, пълна с разпилени останки от проекти на баща ми, започнати и после изоставени. Но сега изглеждаше полуразрушена. Варта по стените се беше обезцветила, един прозорец нямаше стъкло и бе закован с дъски, боята по вратите и капаците на прозорците беше напукана и се лющеше. Видях кабел, който се точеше по пясъка към навеса, където бръмчеше генератор: това бе единственият признак на живот.

Пощенската кутия стоеше пълна. Извадих купчината писма и брошури, които стърчаха от процепа, и ги отнесох в безлюдната кухня. Вратата беше отключена. До мивката беше струпан куп мръсни чинии. Студено кафе на печката. Мирис на болест. Нещата на майка ми — бюфет, ракла, квадратен гоблен — още стояха по местата си, но сега всичко тънеше в прах, а по бетонния под имаше пясък.

И все пак се виждаше, че някой тук се е занимавал с ремонт. В едно сандъче в ъгъла на стаята имаше части от тръба, тел и дървени трупчета, освен това забелязах, че нагревателят за вода, който Дебелия Жан все се канеше да поправи, беше заменен с някакво приспособление от мед, свързано с бутилка пропан-бутан. Висящите проводници бяха грижливо прибрани под една плоча, личаха и следи от работа по камината, която винаги пушеше. Тези признаци на дейност странно контрастираха със запуснатия вид на останалата част от къщата, сякаш Дебелия Жан е бил така погълнат от другата си работа, че не е имал време да избърше праха или да изпере дрехите. Като се замислех, това беше типично за него. Единственото, което ме изненада, беше, че сякаш този път бе успял да завърши проектите си.

Оставих писмата на масата в кухнята. С раздразнение установих, че цялата треперя. Твърде много чувства се бореха да излязат на свобода. Положих усилие да се успокоя. Прегледах пощата — кутията сигурно не беше отваряна от шест месеца или година — и намерих в купчината последното си писмо до него, неотворено. Разглеждах го дълго, препрочитах парижкия адрес на обратната страна, припомнях си. Бях го носила в джоба няколко седмици, преди да се реша да го пусна, а после се почувствах замаяна и странно свободна. Приятелят ми Люк от кафенето ме попита какво чакам. „Какъв е проблемът? Искаш да го видиш, нали? Искаш да помогнеш?“

Не беше толкова просто. Бях лелеяла надеждите си, както мида лелее перла в черупката си, трупа пласт по пласт, докато невзрачната песъчинка се превърне в нещо красиво и бляскаво. Десет години Дебелия Жан не ми беше писал. Аз му изпращах рисунки, снимки, ученически бележници, писма, без нито веднъж да получа отговор. И въпреки това продължавах да му ги изпращам, година след година, като писма в бутилка. Разбира се, не казвах на майка си. Знаех точно какво ще отговори.

Оставих писмото с леко трепереща ръка. После го пъхнах в джоба си. В края на краищата, може би така беше по-добре. Имах време още веднъж да размисля. Да претегля вариантите.

Както ми се бе сторило в началото, вкъщи нямаше никой. Внушавах си, че не бива да се чувствам като крадец, докато отварях вратата към някогашната си стая, а после и към тази на Адриен. Почти всичко стоеше непокътнато. Нещата ни бяха още там: моите модели на лодки, плакатите от филми на сестра ми и бурканчетата й с козметични продукти. Стаята на Адриен беше най-просторната, най-светлата. Моята гледаше на север и зимно време на стената се появяваше петно влага. По-нататък бе спалнята на родителите ми.

Бутнах вратата и потънах в полумрак: капаците бяха затворени. Миризмата на запуснатост ме обгърна. Леглото беше неоправено и под смачкания чаршаф прозираше раиран дюшек. От едната му страна имаше препълнен пепелник, на пода се въргаляше купчина мръсни дрехи, в ниша до леглото стоеше гипсова статуетка на света Марина, имаше някакъв кашон с дреболии. Вътре забелязах снимка — веднага я познах, макар че бе останала без рамка. Майка ми я беше направила на седмия ми рожден ден и на нея бяхме и тримата — Дебелия Жан, Адриен и аз, — застанали усмихнати зад голяма торта във формата на риба.

Моето лице беше изрязано от снимката — несръчно, с ножици, — така че на нея се виждаха само Дебелия Жан и Адриен, опряла безгрижно ръка на неговата. Баща ми й се усмихваше през празното пространство, където някога стоях аз.

Изведнъж чух шум отвън. Бързо пъхнах снимката в джоба си и спрях да се ослушам със свито гърло. Нещо премина тихо покрай прозореца на спалнята, толкова безшумно, че едва го чух от блъскането на сърцето си: някой, който беше бос или обут в еспадрили.

Без да губя време, се втурнах в кухнята. Нервно пригладих косата си, като се чудех какво ще каже — какво ще кажа аз, — дали изобщо ще ме познае. За десет години се бях променила, детската ми закръгленост беше изчезнала, късата някога коса сега стигаше до раменете ми. Не съм хубавица като майка си, макар някои хора да са казвали, че си приличаме. Много съм висока, нямам нейните грациозни движения и косата ми е невзрачно кестенява. Но очите ми са нейните: с гъсти вежди и в любопитен студен нюанс на сиво-зеленото, който някои намират за грозен. Изведнъж ми се прииска да бях положила повече грижи за външния си вид. Можех поне да облека рокля.

Вратата се отвори. Някой стоеше на прага в дебело рибарско яке с хартиен плик в ръце. Веднага го познах, макар че косата му бе скрита под плетена шапка, бързите му ловки движения нямаха нищо общо с непохватната мечешка походка на баща ми. Мина покрай мен, за да влезе навътре в кухнята, и преди да се опомня, затвори вратата след себе си.

Англичанинът. Руже. Флин.

— Реших, че може да имате нужда от някои неща — каза той, след като остави плика на кухненската маса. После забеляза изражението ми. — Случило ли се е нещо?

— Не очаквах да видя вас — успях да изрека накрая. — Стреснахте ме.

Сърцето ми още биеше силно. Стисках снимката в джоба си, обливаха ме ту горещи, ту студени вълни и не знаех каква част от това е изписана на лицето ми.

— Притеснявате се, нали? — Флин разгъна плика на масата и започна да вади съдържанието му. — Тук има хляб, мляко, сирене, яйца, кафе, неща за закуска. Не се тревожете за парите, всичко е записано на неговата сметка.

Той прибра хляба в ленената торба, окачена на вратата.

— Благодаря — не можех да не забележа колко непринудено се държи в дома на баща ми, как без колебание отваря шкафове, за да прибере храната. — Надявам се, че не съм ви затруднила.

— Нищо подобно — Флин се усмихна. — Живея на две минути от тук, в стария бункер. Понякога наминавам.

Бункерът се намираше на дюните над Ла Гулю. Както и ивицата земя, на която се издигаше, официално той принадлежеше на баща ми. Помнех го добре: германски бункер, останал от войната, грозен ръждив бетонен квадрат, погълнат до половината от пясъците. Години наред вярвах, че е обитаван от духове.

— Не би ми хрумнало, че някой може да живее там.

— Аз го оправих — весело отвърна Флин, докато прибираше млякото в хладилника. — Най-трудното беше да го почистя от целия пясък. Разбира се, още не съм свършил с ремонта, трябва да изкопая кладенец и да прокарам нормален водопровод, но е удобен, здрав е и не ми струваше нищо, освен време и разходи за някои неща, които не можах да намеря или да направя сам.

Помислих си за Дебелия Жан с вечните му планове. Нищо чудно, че харесваше този човек. Капюсин беше казала, че строи нещо. Че поправя развалени неща. Сега разбрах кой е ремонтирал нещата в дома на баща ми. Изведнъж сърцето ми се сви.

— Знаете ли, може би няма да го видите тази вечер — каза ми Флин. — През последните няколко дни не го свърта на едно място. Почти никой не го е виждал.

— Благодаря — обърнах глава, за да избегна погледа му. — Познавам баща си.

Вярно беше. След процесията в нощта на света Марина Дебелия Жан винаги се изгубваше, ходеше до Ла Буш и палеше свещи на гроба на Малкия Жан. Този ежегоден ритуал беше свещен. Нищо не можеше да го осуети.

— Сигурно още не знае, че сте се върнали — продължи Флин. — Когато научи, ще си помисли, че Светицата е отвърнала на всичките му молитви.

— Не ме покровителствайте — казах аз. — Дебелия Жан не би целунал Светицата заради когото и да било.

Последва дълго, неудобно мълчание. Запитах се какво знае англичанинът за баща ми, какво е споделял с него той, и почувствах опасно парене в очите. Толкова е типично за Дебелия Жан, помислих си, да се сприятели с този чужденец по някаква приумица, докато…

— Вижте, знам, че това не ме засяга — каза Флин накрая. — Но ако бях на ваше място, нямаше да ходя на фестивала довечера. Много е изморително — той се усмихна и за миг долових небрежния му чар, за което му завидях. — Струва ми се, че имате нужда от почивка. Защо не се настаните, не легнете да поспите и не изчакате до сутринта?

Беше проява на любезност. Знаех това. Дори за миг се изкуших да му се доверя. Но това не беше в природата ми: аз съм намусена като баща си, така казваше майка ми, и думите не излизат лесно от устата ми. За пръв път се запитах дали не съм допуснала ужасна грешка, като съм се върнала у дома. Отново докоснах снимката в джоба си като талисман.

— Ще се оправя — отговорих му аз.

5

Фестивалът на света Марин дьо ла Мер се провежда веднъж годишно в нощта на августовското пълнолуние. В тази нощ Светицата се пренася от мястото си в селото до руините на църквата на Поент Гризнос. Това е трудна задача — Светицата е три фута висока и доста тежка, защото е направена от масивен базалт — и са необходими четирима мъже, за да я пренесат до морския бряг. Там селяните се изреждат да минават край нея един по един, някои по стар обичай се спират да целунат нозете й с надеждата, че нещо изгубено — или по-вероятно някой — може да се върне. Децата я украсяват с цветя. Хората хвърлят дребни дарове — храна, цветя, кесийки каменна сол, завързани с панделка, дори пари — в прииждащия прилив. От двете й страни запалват мангали с кедрови и борови трески. Понякога има фойерверки, които пукат дръзко над равнодушното море.

Изчаках да се стъмни и тогава излязох от къщата. Вятърът, винаги най-силен в тази част на острова, сега духаше откъм юг и биеше тъпаните на своя мъртвешки танц по прозорците и вратите. Зачудих се дали ще има буря. Южният вятър е лош вятър, казват островитяните. В нощта на света Марина това не е добър знак.

Когато поех към Поент Гризнос, плътно загърната в палтото си, вече виждах светлината от мангалите край водата. Някога там се е издигала църква. Рухнала е преди около сто години, морето я е поглъщало хапка по хапка, докато е останала само една руина — част от северната стена; на фона на изтърканите от времето камъни още се вижда нишата, където някога е било мястото на Светицата. На малката кула над нишата някога е висяла камбана — Ла Маринет, единствената камбана на църквата „Света Марина“, — но отдавна я няма. Една легенда разказва, че паднала в морето, други разправят, че Ла Маринет била открадната и претопена за отпадъци от безскрупулен усиниерец, който бил прокълнат от света Марина и полудял от призрачния камбанен звън. Понякога този звън още се чува: само във ветровити нощи, като предвестник за нещастие. Циниците обясняват глухия звън със свистенето на южния вятър между скалите и пукнатините на Поент Гризнос, но саланци знаят истината: това е Ла Маринет, която продължава да звъни като предупреждение, която още ги наблюдава от морското дъно.

Когато наближих Поент, започнах да различавам силуетите на осветената стена на старата църква. Бяха много, най-малко трийсет, повече от половината село. Отец Албан, островният свещеник, стоеше край водата с потир и пасторал в ръце. На светлината от огньовете изглеждаше побелял и изпит. Когато минах, ме поздрави сдържано и без следа от учудване. Усетих, че мирише на риба: расото му беше грижливо затъкнато в непромокаеми рибарски ботуши.

Традиционната церемония представлява странна гледка, макар че жителите на Ле Салан изобщо не си дават сметка колко живописни са отстрани. Те не са като мен и майка ми: повечето са ниски и набити, с дребни келтски черти, чернокоси, синеоки. Поразителната им хубост обаче бързо повяхва и на стари години заприличват на готически гагуили, облечени в черно, точно като предците си, а жените носят бели шапки. Като че ли три четвърти от населението неизменно е на възраст над шейсет и пет години.

Огледах лицата бързо, с надежда. Вечно опечалени старици, дългокоси старци с рибарски гети, черни палта или моряшки куртки и ботуши, двама млади мъже в рибарски дрехи, освежени от ярки ризи. Баща ми не беше сред тях.

Празничната атмосфера, която помнех от детството си, тази година като че ли липсваше, около ковчега имаше малко цветя и почти не се забелязваха обичайните дарове. Стори ми се, че селяните гледат мрачно, като хора под обсада. Цареше атмосфера на напрегнато очакване.

Накрая се появи — светлинка от лампа откъм дюните оттатък Поент Гризнос и жалните звуци на свирачите на биниу. Процесията в чест на света Марина беше тръгнала. Биниу е традиционен инструмент, когато се свири добре на него, звучи като гайда. Сега звуците му напомняха котешки писъци, пронизителни тонове, които прорязваха монотонното свистене на вятъра.

Вече виждах поставката, на която стоеше Светицата, четирима мъже — по един от всеки край — се мъчеха да я удържат, докато вървяха по неравната земя. Когато процесията наближи, успях да различа някои детайли: купчината червени и бели цветя в краката на света Марина, церемониалните й одежди, хартиените фенери, пресният варак върху стария камък. Отзад вървяха саланските деца, поруменели от жулещия вятър, с треперещи от изтощение и нерви гласчета. Познах внука на Капюсин, кръглоликия Лоло, и приятеля му Дамиен, двамата подтичваха леко по пясъка, като държаха в ръце хартиени фенери единият зелен, другият червен.

Процесията заобиколи последната дюна. В този момент вятърът подхвана единия от фенерите, той избухна в пламъци и на ярката светлина видях баща си.

Беше един от четиримата, които носеха Светицата, и за кратко успях да го разгледам добре, без той да ме види. Светлината от пламъците беше благоприятна, от нея лицето му изглеждаше непроменено, а чертите бяха станали необичайно оживени. Беше по-едър, отколкото го помнех, напълнял с възрастта, големите му ръце се напрягаха да задържат поставката равна. Лицето му бе силно съсредоточено. Другите носачи бяха по-млади мъже. Забелязах Ален Геноле и сина му Гислен, и двамата рибари, привикнали с тежка работа. Когато процесията спря пред групата посрещачи, с изненада установих, че последният от носачите е Флин.

— Санта Марина! — една жена от тълпата пред мен пристъпи и припряно допря устни до нозете на Светицата. Познах я: беше Шарлот Просаж, която държеше бакалницата, закръглена жена с птиче лице и тревожен поглед. Останалите стояха на почтително разстояние, като някои стискаха амулети или снимки.

— Санта Марина! Върни ни работата. Зимните приливи все наводняват полето. Миналия път ми трябваха три месеца, за да го отводня. Ти си нашата Светица. Погрижи се за нас — гласът й някак съумяваше да съчетае едновременно смирение и сдържано презрение. Погледът й непрекъснато се стрелкаше насам-натам.

Веднага щом молитвата на Шарлот свърши, мястото й заеха други: мъжът й Омер, по прякор Ла Патат[1] заради смешното си безформено лице, Илер, саланският ветеринар с плешива глава и кръгли очила. Всички мърмореха със същия припрян и леко обвинителен тон. Не можех да си пробия път, без да предизвикам разправии. Лицето на Дебелия Жан отново беше засенчено от множеството надничащи глави.

— Марин дьо ла Мер, дръж морето далеч от вратата ми. Докарай скумрията в мрежите ми. Дръж настрана оня крадец Геноле от моите развъдници за стриди.

— Света Марина, донеси ни добър улов. Пази сина ми, когато излиза в морето.

— Света Марина, искам червени бикини и слънчеви очила „Рей-Бан“. Искам да лежа на шезлонг до басейн. Искам на Лазурния бряг и на плажа в Кан. Искам коктейли, сладоледи и пържени картофки. Всичко освен риба. Моля те. Където и да е, само не тук.

Момичето, което се молеше за слънчеви очила „Рей-Бан“, ме погледна крадешком, преди да отстъпи встрани. Сега я познах: беше Мерседес, дъщерята на Шарлот и Омер, която нямаше осем годинки, когато си заминах от острова, а сега бе висока и дългокрака, с бухнала коса и хубави пълни устни. Очите ни се срещнаха, аз се усмихнах, но момичето само ме изгледа с неприязън и си проправи път край мен в тълпата. Друг зае мястото й — стара жена с кърпа на главата, смирено надвесена над избеляла снимка.

Процесията тръгна отново към морето, където краката на Светицата трябваше да се потопят във водата, за да се осветят. Настигнах края на шествието точно когато Дебелия Жан се извърна. Видях го в профил, с плувнало в пот лице, зърнах нещо като медальон на врата му и пак не успях да уловя погледа му. Една секунда — и вече беше късно, сега носачите пристъпяха по каменистия склон надолу към водата и отец Албан протягаше ръка, за да предпази Светицата да не падне. Свирачите надаваха оглушителен вой, втори фенер се подпали, после трети и вятърът разпиля черни пеперуди в небето.

Най-после стигнаха морето. Отец Албан отстъпи встрани и четиримата носачи влязоха със Светицата във водата. На Поент няма пясък, само камъни по дъното, а водата блестеше измамно ярко от светлината, която отскачаше от повърхността й. Морето беше почти придошло. През писъка на биниу ми се струваше, че чувам първите звуци на вятъра, свистящ в пукнатините, глухия звън на южняка, който скоро щеше да прерасне в тътен почти като от потънала камбана…

— Ла Маринет! — беше старата жена със забрадката, Дезире Бастоне, с очи, потъмнели от ужас. Тънките й неспокойни пръсти още играеха по снимката, на която усмихнатото лице на момче отразяваше светлината от фенерите.

— Не, не е — обади се Аристид, мъжът й, глава на едноименния рибарски род, старец на седемдесет, че и повече години с големи генералски мустаци и дълга побеляла коса под плоска шапка. Беше изгубил единия си крак години преди да се родя по време на същия онзи риболов, убил големия му син. Когато го подминах, той ме изгледа рязко. — Стига с тези приказки за лош късмет, Дезире — добави тихо към съпругата си. — И прибери това.

Дезире извърна очи и сключи пръсти около снимката. Иззад гърбовете им със срамежливо любопитство ме погледна младеж на деветнайсет-двайсет години с очила с малки метални рамки. Като че ли се готвеше да ми каже нещо, когато Аристид се обърна рязко и младежът се завтече да го настигне с безшумни стъпки на боси крака по камъните.

Сега носачите стояха дълбоко във водата, която стигаше до гърдите им, с лице към брега и държаха краката на Светицата потопени в морето. Вълните се удряха в подставката и събаряха цветята, които течението отнасяше. Ален и Гислен Геноле стояха отпред, Флин и баща ми — отзад, като се бореха с напора на вълните. Дори през август тук беше студено: ледените пръски щипеха лицето ми, а вятърът се процеждаше през вълненото ми палто така, че цялата треперех. Но поне бях суха.

Когато всички селяни заеха местата си, отец Албан вдигна пасторала си за последна благословия. В този миг Дебелия Жан вдигна глава към свещеника и погледите ни се срещнаха.

За миг баща ми и аз сякаш пропаднахме в бездна от тишина. Той ме гледаше иззад стъпалата на Светицата с полуотворена уста и съсредоточена бръчка между веждите. Медальонът на гърдите му аленееше от светлината на фенерите.

В гърлото ми заседна нещо, някакво препятствие, което ми пречеше да дишам. Чувствах ръцете си като чужди. Направих крачка към него.

— Татко? Това съм аз. Мадо.

Тишината покри всичко като с пепел.

С крайчеца на окото си като че ли видях Флин да прави някакво движение. Изведнъж зад тях се надигна вълна и Дебелия Жан, който още ме гледаше, се олюля, загуби равновесие, протегна ръка, за да се задържи… и събори света Марина от поставката право в дълбокото на Поент Гризнос.

За секунда тя като че ли по чудо заплува в разяреното море, пурпурната й копринена пола се изду около нея. После изчезна.

Дебелия Жан стоеше безпомощно, загледан в нищото. Отец Албан посегна да улови падналата Светица, но напразно. Аристид се изсмя учудено. Зад гърба му очилатият младеж направи крачка към водата, после спря. Никой не помръдна. После саланци нададоха вой, който се сля с воя на вятъра. Баща ми остана на мястото си още миг — светлините на фенерите изпълняваха абсурден празничен танц по лицето му, застинало без каквото и да било друго движение, — после се втурна навън от морето, като се подхлъзваше на камъните, изправяше се, бореше се с тежките си подгизнали дрехи. Никой не помръдна, за да му помогне. Никой не пророни дума. Хората отстъпиха встрани, за да му сторят път, като извръщаха очи.

— Татко! — извиках аз, когато ме наближи, но той продължи да бяга, без да поглежда назад. Щом стигна върха на Поент Гризнос, ми се стори, че чух да издава звук, протяжен, дрезгав, стенещ звук; но може би беше вятърът.

[1] La Patate — Картофът (фр.) — Бел.прев. ↑

6

По традиция след церемонията на носа всички отиват и бара на Анжело, за да се почерпят в чест на Светицата. Тази година отидоха по-малко от половината богомолци. Отец Албан се прибра право у дома в Ла Усиниер, без дори да благослови виното, децата — а и повечето майки — отидоха да си легнат и обичайното оживление видимо липсваше.

Разбира се, основната причина беше загубата на Света Марина. Без нея молитвите щяха да останат без отговор, приливите и отливите щяха да вилнеят необуздани. Омер Ла Патат предложи веднага да я потърсят, но приливът беше започнал, а скалите бяха твърде неравни, така че операцията по издирването бе отложена за сутринта.

Колкото до мен, аз се запътих право към къщата и зачаках Дебелия Жан да се прибере. Той не се прибра. Накрая към полунощ отидох при Анжело, където заварих Капюсин да се възстановява от тревогите на чаша кафе и дьовиноазри.

Когато ме видя, тя стана и на лицето й се изписа загриженост.

— Няма го — казах аз и седнах до нея. — Не се е прибирал.

— Няма да се прибере. Не и сега — отговори Капюсин. — След случилото се… пък и като те видя, точно тази вечер… — тя млъкна и поклати глава. — Предупредих те, Мадо. Не можеше да избереш по-лош момент.

Хората ме гледаха, усещах любопитството им и някакъв хлад, който ме караше да се чувствам скована и чужда.

— Мислех, че всеки е добре дошъл на празника на света Марина. Не трябва ли да е така?

Капюсин ме погледна.

— Не ме баламосвай, момиче — отсече тя. — Знам защо си избрала днешния ден — Пюс запали цигара и издуха дима през ноздрите си. — Винаги си била инат. Никога не можеш да избереш лесното, нали? Все се хвърляш с главата напред, искаш да промениш всичко наведнъж — тя ми се усмихна уморено. — Дай шанс на баща си, Мадо.

— Шанс? — това беше Аристид Бастоне с Дезире подръка. — След тази нощ, след всичко, което се случи на Поент, какъв шанс имаме ние?

Вдигнах глава. Старецът стоеше зад нас, подпрян на бастуна си с цялата си тежест, с поглед като кремък. Младежът с очилата стоеше малко встрани със смутен вид, косата падаше на очите му. Сега го познах: беше Ксавие, внукът на Аристид. Някога той бе самотно момче, което предпочиташе книгите пред игрите. Макар че ни деляха малко години, почти не бяхме си говорили.

Аристид продължаваше да ме гледа.

— За какво се върна, а? — попита той. — Тук вече нямаш нищо. Дойде да прогониш Дебелия Жан, така ли? Да му вземеш къщата? Парите?

— Не отговаряй — каза Капюсин. — Той е пиян.

Аристид не показа, че я е чул.

— Все същата си! — продължи старецът. — Идваш само когато ти потрябва нещо!

— Дядо — намеси се Ксавие, като сложи ръка на рамото му. Но Аристид го отблъсна. Макар че беше по-нисък с една глава от внука си, гневът му го превръщаше в гигант: очите му горяха зловещо като на пророк.

Жена му, която стоеше до него, ме погледна с безпокойство.

— Извинете — тихо каза тя. — Света Марина… нашият син…

— Мълчи! — изсъска Аристид и се обърна на бастуна си така рязко, че ако Дезире не стоеше наблизо, можеше да падне. — Мислиш ли, че нея я е грижа за това, а? Мислиш ни, че някого го е грижа?

Той тръгна към вратата, без да се обърне, като повлече дървения си крак по бетонния под, и роднините му го последваха. Изпратиха ги с мълчание.

Капюсин сви рамене.

— Не му обръщай внимание, Мадо. Просто е прекалил с чашките дьовиноаз. Наводнението, Светицата, а сега и твоето завръщане…

— Не разбирам.

— Няма нищо за разбиране — обади се Матиас Геноле. — Той е Бастоне. Главата му е пълна с камъни.

Това беше по-малко окуражително, отколкото може би изглеждаше: Геноле се мразеха с Бастоне от поколения.

— Горкият Аристид! Във всичко вижда някакъв заговор.

Обърнах се и видях дребна старица във вдовишки черни дрехи, седнала на висок стол зад мен. Тоанет Просаж, майка на Омер и най-възрастната жителка на селото.

— Ако питаш Аристид, хората все се опитват да го изместят, да му вземат спестяванията — хе! — тя се изсмя дрезгаво. — Сякаш не знаем, че ги профука всичките за ремонта на къщата си. Пресвета Марина, дори синът му да се върне след толкова години, нищо няма да намери, освен стара лодка и парче мокра земя, която дори Брисман няма да купи.

Матиас изсумтя.

— Този лешояд!

Напипах писмото в джоба си.

— Брисман?

— Разбира се — каза Тоанет. — Кой друг може да поиска такава земя?

Според Тоанет Брисман кроеше планове за Ле Салан. Планове колкото страховити, толкова и неясни. Разпознах в това традиционната неприязън на саланци към успелите усиниерци.

— Той може да оправи Ле Салан — хоп! и готово — продължи старицата, като щракна с пръсти. — Има пари и машини. Ще отводни земята, ще вдигне бентове при Ла Гулю — може да свърши всичко за шест месеца. Няма повече наводнения. Хе-хе! Естествено, за всяко нещо си има цена. Той не е направил пари от услуги на хората.

— Може би си струва да видите какво предлага.

Матиас ме погледна с горчивина.

— Какво, да се продадем на един усиниерец?

— Оставете я на мира — намеси се Капюсин. — Момичето не ви мисли злото.

— Да, но ако може да спре наводненията…

Матиас махна категорично с глава.

— Не можеш да укротиш морето — каза той. — То прави каквото си иска. Ако Светицата иска да се удавим, така и ще стане.

Научих, че е имало няколко лоши години. Въпреки закрилата на света Марина с всяка зима приливите ставали все по-заплашителни. Тази година дори „Рю дьо л’Осеан“ била наводнена, за пръв път от войната насам. Лятото също било необичайно лошо. Водата в залива придошла и половината село се намерило три фута под морската вода. Още се възстановявали от щетите.

— Така ще свършим като старото село — каза Матиас Геноле. — Накрая всичко потънало, дори църквата — той напълни лулата си и натъпка тютюна с мръсен палец. — Честна дума. И църквата. Ако Светицата не може да ни помогне, кой тогава?

— Това се казва черна година — заяви Тоанет Просаж. — Хиляда деветстотин и осемнайсета. През тази година сестра ми Мари-Лор умряла от инфлуенца, същата зима, в която съм се родила аз — тя размаха жилавия си палец във въздуха. — Та аз съм дете на черната година, никой не очаквал, че ще оцелея. Само че аз оцелях! Ако искаме и сега да оцелеем, трябва да направим нещо, не да се кълвем като чайки — старицата изгледа втренчено Матиас.

— Лесно е да се каже, Тоанет, но ако Светицата не ни закриля…

— Не ти говоря за това, Матиас Геноле, и ти знаеш добре.

Матиас сви рамене.

— Не аз започнах разправията — каза той. — Ако Аристид Бастоне поне веднъж си беше признал, че е сгрешил…

Тоанет се обърна към мен с блеснали от злоба очи.

— Виждаш ли го какъв е? Големи хора — стари хора, а се държат като деца. Нищо чудно, че на Светицата не й харесва.

Матиас се наежи.

— Моите момчета ли изпуснаха Светицата? — Капюсин го стрелна с поглед. Той се смути. — Извинявай — каза. — Никой не обвинява Дебелия Жан. Ако има нещо, Аристид е виновен. Не позволи на внука си да носи Светицата, защото не можело да има двама Геноле и един Бастоне. Разбира се, той не можеше да участва. С този дървен крак… — Матиас въздъхна. — И преди ви казах. Годината ще бъде лоша. Нали чухте как бие Ла Маринет?

— Не беше Ла Маринет — отвърна Капюсин и машинално кръстоса пръстите на лявата си ръка срещу лош късмет. Забелязах Матиас да прави същото.

— Казах ви, че ще стане така, вече трийсет години…

Матиас отново кръстоса пръсти.

— Седемдесет и втора. Тя беше лошата година.

Знаех за това. Тогава бяха загинали трима души от селото, сред които и братът на баща ми. Матиас отпи от чашката си с дьовиноаз.

— Тогава Аристид си беше помислил, че е намерил Ла Маринет, нали знаете. Онази пролет, когато загуби крака си. После се оказа, че е стара мина, останала от първата война. Каква лоша шега, нали?

Съгласих се с него. Слушах го съвсем учтиво, макар че бях чувала тази история много пъти в детството си. Нищо не се е променило, казах си почти с отчаяние. Дори историите бяха стари и износени като обитателите на селото, прехвърляни многократно като зърна на броеница. Почувствах как в мен се надигат жалост и нетърпение и въздъхнах дълбоко. Матиас продължи, без да ми обръща внимание, сякаш случката, за която разказваше, беше станала вчера.

— Онова нещо беше заровено в пясъка. Звънеше, като го уцелиш с камък. Всички деца се изреждаха да го замерят с пръчки и камъни, за да звъни. След няколко часа приливът го измъкна от пясъка и то избухна ей-така, от само себе си, на около сто метра от там, където сега е Ла Жьоте. Изби всичката риба чак до Ле Салан. Хе! — Матиас смукна от лулата си с мрачно удоволствие. — Дезире наготви цял казан рибена чорба, понеже не искаше всичката тази риба да отиде на вятъра. Изтрови половината село — той ме погледна със зачервени от умора очи. — Не разбрах чудо ли беше, какво ли.

Тоанет кимна в знак на съгласие.

— Каквото и да беше, обърна ни късмета. Синът на Аристид, Оливие, загина същата година, и… е, знаеш — погледна ме така, сякаш беше произнесла името.

— Малкият Жан.

Тя отново кимна.

— Ех! Тези братя! Да можеше да ги чуеш в онези дни! — каза старицата. — Бяха бъбриви като свраки. Не можеха да се наприказват!

Матиас отпи глътка дьовиноаз.

— Лошата година взе душата на Дебелия Жан, както взе къщите край Ла Гулю. Имаше големи приливи и отливи, но не по-големи от друга година — той въздъхна с мъчително задоволство и махна към мен с лулата си. — Предупреждавам те, момиче. Не се заседявай тук. Защото още една година като тази…

Тоанет стана и погледна през прозореца към небето. Оттатък Поент мъждукаше мътнооранжевият хоризонт, озаряван от далечни мълнии.

— Чакат ни лоши времена — отбеляза тя без видима тревога. — Точно като през седемдесет и втора.

7.

От дима, който излизаше от върха му, заключих, че Флин си приготвя закуска.

От цялото село Ле Салан тъкмо Ла Гулю бе пострадала най-много през годините. Островът беше лошо засегнат от ерозия и пътеката, която помнех от детството си, се бе свлякла в морето и на липсващото място беше останал кален каменист склон. Редът стари крайбрежни колиби, които помнех, бе изчезнал; само една беше оцеляла и сега стоеше като дългокрако насекомо на скалите. Тесният залив се беше разширил, макар да личеше, че са се опитвали да го укрепят — откъм западната страна още се виеше груба стена от камъни, замазани с хоросан, но с времето и тя беше поддала, оставяйки залива на волята на приливите. Започвах да разбирам песимизма на Матиас Геноле: при по-силен прилив и вятър отзад водата можеше да се изкачи по склона, да прелее отвъд дигата и да наводни пътя. Но при Ла Гулю забелязах нещо далеч по-показателно. Купищата водорасли, които обикновено се задържаха на брега дори през лятото, сега бяха изчезнали, оставяйки след себе си ивица голи камъни, по които нямаше дори тиня. Това ме озадачи. Нима ветровете се бяха променили? По стара традиция всичко неизменно се връщаше в Ла Гулю. Днес тук нямаше нищо: нито водорасли, нито стари отломки, нито дори късче плавей. Чайките като че ли също го бяха забелязали: те пищяха гневно една на друга, кръжаха във въздуха, но никога не кацаха за дълго, за да се нахранят. В далечината пръстенът на Ла Жьоте образуваше бледи къдрици на тъмната водна повърхност. Баща ми не се виждаше никъде по брега. Може би е отишъл в Ла Буш, казах си: гробището беше малко по-далеч от селото, оттатък Ла Гулю. Бях ходила там няколко пъти, но не много често — на Льо Дьовен умрелите са грижа на мъжете.

Постепенно долових нечие присъствие наблизо. Може би по движението на чайките: със сигурност човекът не вдигаше шум. Обърнах се и видях Флин на няколко крачки зад мен, загледан в същата посока към морето. Носеше две кошчета за ловене на омари, а на рамото му висеше брезентова чанта. Кошчетата бяха пълни и на двете беше изписано с червено „Б“ — Бастоне.

Кражбата е единственото престъпление, на което тук се гледа сериозно. Да крадеш от чуждия улов е също толкова лошо, колкото да спиш с чужда жена.

Флин ме удостои с усмивка, в която нямаше и следа от разкаяние.

— Не е за вярване какви неща донася морето — весело отбеляза той и махна с едното кошче към Поент. — Реших да дойда по-рано и да огледам, преди половината село да е дошло да търси Светицата.

— Светицата ли?

Флин поклати глава.

— Боя се, че на Поент няма и следа от нея. Сигурно отливът я е отнесъл. Тук теченията са толкова силни, че вече може да е на половината път към Ла Гулю.

Нищо не казах. Един прилив не е достатъчен, за да се отвърже кошче с омари. Когато бях малка, Геноле и Бастоне се дебнеха едни други край дюните с пушки, заредени с каменна сол, с надеждата да хванат някого от враговете си как краде от улова им.

— Голям късметлия сте — отбелязах аз.

Очите му светнаха.

— Не се оплаквам.

След секунда вниманието му вече беше другаде: той разрови с босия си крак мъничките перли див чесън, които растяха в пясъка. Когато събра достатъчно, Флин се наведе и ги прибра в един от джобовете си. Долових острия им аромат, който се разнесе из соления въздух. Спомних си как някога и аз ги събирах за рибената яхния на майка ми.

— Преди години тук имаше пътека — казах аз и погледнах към залива. — По нея слизах към плитчините. Вече я няма.

Флин кимна.

— Тоанет Просаж помни как тук е имало цяла улица с къщи и кей, и малък плаж, и какво ли още не. Всичко се е свлякло във водата още преди много години.

— Плаж? — реших, че е възможно. Някога при отлив до пясъчните ивици на Ла Жьоте можеше да се стигне пеша от Ла Гулю, подобни на жълти китове, с течение на времето те бяха мигрирали заедно с променливите течения. Погледнах към самотната крайбрежна колиба, която стърчеше никому ненужна над скалите.

— На острова нищо не е в безопасност.

Отново хвърлих поглед към двете кошчета. Флин беше вързал омарите, за да не се бият.

— През нощта „Елеанор“ на Геноле се е откъснала от котвата — продължи той. — Те мислят, че това е работа на Бастоне. Но може и да е от вятъра.

Разбрах, че Ален Геноле, синът му Гислен и баща му Матиас са станали призори да търсят следи от изчезналата „Елеанор“. Тя беше солидна плоскодънна рибарска лодка, възможно бе отливът да я е отнесъл и сега да стои непокътната някъде в плитчините. Звучеше прекалено оптимистично, но си струваше да се провери.

— Баща ми знае ли? — попитах аз.

Флин сви рамене. По изражението на лицето му виждах, че вече смята „Елеанор“ за изгубена.

— Може и да не е чул. Снощи не се е прибирал, нали?

Вероятно учудването се бе изписало на лицето ми, защото той се усмихна.

— Аз спя много леко — каза. — Чух го да отива към Ла Буш.

Ла Буш. Значи предположението ми беше вярно.

Тишина, смущавана единствено от писъците на чайките. Чувствах, че Флин очаква да му отговоря, и отново се запитах какво му е разказвал Дебелия Жан за себе си. Спомних си за пощенската кутия, пълна с непрегледана поща, за повредената снимка от рождения ми ден.

— Той е особен човек — казах аз накрая. — Трябва да се научите да гледате на нещата като него. Трябва да се потрудите, за да го разберете.

— Дълго време сте отсъствали.

— Познавам баща си.

Последва мълчание, през което Флин си играеше с огърлицата от корали на врата си.

— Не сте ходили там още, нали?

— Не. Това място не е от любимите ми. Защо?

— Елате — каза той, като остави кошчетата с омари и ми подаде ръка. — Има нещо, което си струва да видите.

Ла Буш винаги изненадва посетителите, които идват тук за пръв път. Може би заради размерите си: безкрайни пътеки и алеи с надгробни камъни, всичките с имена на саланци, стотици, може би хиляди Бастоне, Геноле, Просаж, дори нашите Прасто, наредени един до друг като уморени летовници на плаж, забравили всякакви различия помежду си.

Второто учудващо нещо е големината на самите камъни: гиганти от островен гранит, поръбени и лъснати от вятъра, застанали непоклатимо, закотвени в непокорната пръст единствено благодарение на тежестта си. За разлика от живите си съселяни, мъртвите саланци са общителни хора: когато пясъците се местят, те си ходят на гости от гроб на гроб, необременени от семейните вражди. За да ги накараме да кротуват, ние ги затискаме с колкото може по-тежки камъни. Камъкът на Малкия Жан е масивен къс розово-зелен островен гранит, който покрива гроба изцяло, сякаш Малкия Жан не е бил заровен достатъчно дълбоко.

Докато вървяхме към старото гробище, Флин упорито не отговаряше на въпросите ми. Следвах го неохотно, като внимателно стъпвах по каменистата земя. Вече виждах първия ред стари надгробни камъни, които стърчаха над контура на дюната. Ла Буш открай време беше мястото за уединение на баща ми. Дори сега изпитвах смътно чувство за вина, сякаш разбулвах нечия тайна.

— Елате с мен до върха на дюната — каза Флин, доловил колебанието ми. — Оттам ще виждате по-добре.

Дълго време просто стоях на пясъчния хребет, загледана надолу към Ла Буш.

— Откога е така? — попитах накрая.

— От пролетните бури насам.

Някой се беше опитал да опази гробовете. Покрай най-близката до залива пътека бяха наредени торби пясък, а около някои камъни имаше натрупана пръст, но се виждаше, че щетите са прекалено големи и такива дребни поправки не могат да свършат работа. Надгробните камъни бяха изтръгнати от местата си като болни зъби, едни стояха все още изправени, други — килнати встрани под нездрави ъгли в плитки локви вода там, където морето беше преляло от ниския бряг. Тук-таме над повърхността се подаваше саксия с мъртви цветя, на петдесет метра или повече разстояние нямаше друго освен камъни и гладкото бледо отражение на небето.

Стоях дълго време в мълчание, наблюдавах.

— Той идва тук всеки ден седмици наред — обясни Флин. — Казах му, че е безполезно. Но той не ми повярва.

Сега забелязах гроба на Малкия Жан, недалеч от наводнената пътека. Баща ми го беше украсил с червени цветя и коралови мъниста в чест на света Марина. Малките подаръчета изглеждаха странно жалки на своя каменен остров.

Сигурно баща ми го бе приел зле. Той беше дълбоко суеверен и дори звънът на Ла Маринет не би го ужасил повече от това.

Пристъпих към пътеката.

— Недейте — предупреди ме Флин.

Не му обърнах внимание. Баща ми стоеше с гръб към мен, така погълнат от това, което правеше, че не ме чу, докато не застанах достатъчно близо до него, за да го докосна. Флин не помръдваше от мястото си, неподвижен, почти невидим зад тревите на дюната, с изключение на ярко рижата коса.

— Татко? — обадих се аз и баща ми се обърна.

На дневната светлина ясно видях колко е остарял Дебелия Жан. Сега ми се струваше по-дребен, отколкото миналата нощ, сгушен в дрехите си, с набола сива старческа брада на едрото лице. Ръкавите му бяха изцапани с кал, сякаш беше копал, кал имаше и по целите му рибарски ботуши. В устата му висеше цигара „Житан“.

Направих крачка напред. Баща ми ме гледаше мълчаливо, сините му очи, поръбени от слънчева светлина, блестяха. Той не реагира на присъствието ми, по същия начин можеше да следи поплавък на въдица във водата или да пресмята на око разстоянието между лодката и кея, за да не падне на слизане.

— Татко — отново казах аз, като чувствах усмивката на лицето си чужда и скована. Прибрах косата си назад, за да види лицето ми. — Аз съм.

Дебелия Жан отново с нищо не показа, че изобщо ме е чул. Видях как пръстите му се плъзнаха към медальона на врата. Не, не медальон. Кутийка. От онези, в които се носят амулети.

— Аз ти писах. Реших, че може би… ако имаш нужда… — гласът ми също сякаш не беше моят. Дебелия Жан ме гледаше с безизразно лице. Тишината връхлетя всичко наоколо като ято черни пеперуди.

— Можеше поне да опиташ да кажеш нещо — продължих аз.

Тишина. Плясък на криле.

— Е?

Мълчание. Зад гърба му, на дюната, Флин стоеше неподвижен.

— Е? — повторих аз. Сега пеперудите бяха обсебили гласа ми и го караха да трепти. Не можех да дишам. — Върнах се. Няма ли да кажеш нещо?

За миг ми се стори, че забелязах искрица в очите му. Но можеше и да ми се е сторило. Във всеки случай след секунда вече я нямаше. Преди да се опомня, баща ми се обърна и тръгна към дюните, без да пророни дума.

8

Не биваше да се надявам. Тъй както не се надявах, тъй както се примирих с пренебрежението му още преди години. И въпреки това ме заболя: след смъртта на майка ми и заминаването на Адриен със сигурност имах право да очаквам някакъв отговор.

Нещата можеха да стоят другояче, ако бях момче. Дебелия Жан, както повечето мъже на острова, искаше синове — синове, които да строят лодки, които да поддържат семейните гробове. Дъщерите, при всички разходи, които трябваше да се правят по тях, не представляваха интерес за Дебелия Жан Прасто. Една дъщеря му стигаше, втората, дошла на бял свят четири години по-късно, окончателно уби малкото, което бе останало от интимността между родителите ми. Израснах в опити да изкупя вината си за разочарованието, което бях предизвикала, като носех косата си късо подстригана, за да му доставя удоволствие, избягвах компанията на другите момичета, за да спечеля одобрението му. Донякъде това имаше резултат: случваше се да ме вземе със себе си на риболов в плитчините или на лов за стриди с кошници. За мен това бяха скъпоценни мигове, откраднати в редките случаи, когато Адриен и майка ми ходеха заедно в Ла Усиниер, и в часове на уединение аз скришом си ги припомнях и им се наслаждавах.

Тогава той говореше с мен, дори когато вече не говореше с майка ми. Показваше ми гнездата на чайките и ивиците пясък оттатък Ла Жьоте, където години наред се връщаха тюлените. Понякога намирахме неща, изхвърлени от морето на плажа, и ги отнасяхме у дома. Много рядко се случваше да ми разказва истории и притчи от островите. Всичко се връща. Това бяха любимите му думи.

— Съжалявам.

Беше Флин. Вероятно се бе приближил безшумно зад мен, докато стоях унесена край гроба на Малкия Жан.

Кимнах. Гърлото ми беше прегракнало, сякаш бях крещяла.

— Всъщност той не разговаря с никого — продължи Флин. — Общува най-вече със знаци. Мисля, че откакто съм тук, не съм го чувал да говори повече от десетина пъти, а и тогава думите му са били най-често „Хм“ или „Ха“.

Едно червено цвете плуваше във водата точно до пътеката. Гледах го и чувствах, че ми прилошава.

— Значи говори с вас — казах аз.

— Понякога.

Чувствах присъствието му до себе си, смутената му готовност да предложи утеха и за миг ми се прииска единствено да я приема. Знаех, че мога се обърна към него — той беше висок точно толкова, че да сложа глава на рамото му, — щеше да ухае на озон и море, и на сурова вълна от пуловера. Отдолу — знаех — имаше топлина.

— Мадо, съжалявам…

Погледнах през него, безизразно, с омраза към съчувствието му, с още по-голяма омраза към слабостта си.

— Старият кучи син! Още играе своите игри — поех въздух дълбоко, колебливо. — Нищо не се променя.

Флин ме погледна предпазливо.

— Добре ли сте?

— Добре съм.

Той ме заведе до къщата, като по пътя прибра кошчетата с омари и чантата си. Говорех малко, Флин продължаваше да мърмори утешителни думи. Аз не го слушах, но изпитвах смътна благодарност. От време на време докосвах писмото в джоба си.

— Къде ще отидете сега? — попита Флин, когато тръгнахме по пътеката към Ле Салан.

Разказах му за малкия апартамент в Париж. За бръснарницата отпред. За кафенето, където сядахме в летните вечери. За булевардите с липи.

— Звучи добре. Може би един ден и аз ще отида там.

Погледнах го.

— Мислех, че тук ви харесва.

— Може би, но нямам намерение да оставам. Никой не е забогатял, като се е заровил в пясъка.

— Богатство? Към това ли се стремите?

— Разбира се. Не е ли това мечтата на всеки?

Последва мълчание. Вървяхме заедно, той безшумно, а аз с тихо шумолене, предизвикано от стъпките на ботушите ми по мидените черупки, с които беше осеяна дюната.

— Никога ли не ви е мъчно за дома? — попитах аз накрая.

— За бога, не! — той направи гримаса. — Мадо, там нямаше бъдеще. Нищо нямаше. Нито работа, нито пари, нито живот. Всичко, което имахме, винаги отиваше за брат ми. Измъкнах се веднага щом ми се отвори възможност.

— За брат ви?

— Да. Джон. Златното момче — усмивката му беше ледена, горчива, каквато вероятно беше и моята, когато мислех за Адриен. — Роднини. На кого са му притрябвали, а?

Запитах се дали и Дебелия Жан не си мисли същото, дали това не беше причината да ме изключи от живота си.

— Не мога просто да го оставя сам — тихо казах аз.

— Разбира се, че можете. По всичко личи, че той не иска…

— Какво значение има дали иска? Видяхте работилницата, нали? Видяхте къщата. С какви пари живее? И какво ще стане с него, когато свършат?

В Ле Салан няма банка. Банката, казват хората на острова, ти заема чадър, когато е слънчево, а после си го взима, когато завали. Затова парите тук стоят в кутии от обувки и под кухненските мивки. Повечето заеми се правят с уговорки на четири очи. Не можех да си представя, че Дебелия Жан ще вземе пари назаем, нито си представях имане, скрито под дъските на пода.

— Той ще се оправи — отбеляза Флин. — Има приятели. Те ще се погрижат за него.

Опитах се да си представя как Омер Ла Патат се грижи за баща ми, или Матиас, или пък Аристид. Вместо това си спомних лицето на Дебелия Жан в деня, когато си тръгнахме, онзи празен поглед, който можеше да изразява както отчаяние, така и безразличие, а може би и нещо съвсем друго, едва доловимото признателно кимване, когато се обърна. Трябваше да се строят лодки. Нямаше време за сбогувания. Извиках през прозореца на таксито: „Ще пиша. Обещавам!“ Майка ми се бореше с куфарите, лицето й — помръкнало от сянката на неизречените думи.

Наближавахме къщата. Вече виждах над дюните червените керемиди на покрива. От комина излизаше тъничка струйка дим. Флин вървеше до мен с наведена глава, без да говори, косата скриваше изражението на лицето му.

Изведнъж спря. В къщата имаше някой: стоеше на прозореца в кухнята. Не можех да различа чертите на лицето му, но масивният силует не можеше да се сбърка: едра мечешка фигура, лице, долепено до стъклото на прозореца.

— Дебелия Жан? — прошепнах аз.

Флин поклати глава, очите му гледаха предпазливо.

— Брисман.

8

Не се беше променил. Беше остарял. Побелял. Наедрял в кръста, но все така обут в еспадрили и с рибарска шапка на главата, както в детските ми години, дебелите му пръсти — отрупани с пръстени, ризата — с петна от пот под мишниците, макар че навън бе хладно. Когато влязох, той стоеше до прозореца с голяма чаша, от която се вдигаше пара. Силният аромат на кафе с арманяк беше и изпълнил стаята.

— А, това била малката Мадо! — гласът му отекна звучно с богати, звънливи тонове. Усмивката му беше открита и заразителна. Мустаците, макар и посивели, сега изглеждаха по-пищни от всякога, като на водевилен комедиант или на комунистически диктатор. Той направи три бързи крачки напред и ме обгърна с луничавите си ръце.

— Мадо, толкова, толкова се радвам да те видя! — прегръдката му, както и всичко останало в него, беше щедра. — Направих кафе. Надявам се да нямаш нищо против. Пък и ние сме роднини, нали? — аз кимнах, полузадушена в прегръдките му. — Как е Адриен? А децата? Племенникът ми не пише много често.

— Сестра ми също.

Той се засмя на думите ми — смях, богат като аромата на кафето.

— Младост, ех! А ти — ти! Дай да те видя. Пораснала си! Караш ме да се чувствам стогодишен старец, но си струва. Приятно ми е да видя личицето ти, Мадо. Хубавото ти личице.

Почти бях забравила това — неговия чар. Умееше да те завари неподготвен, да те обезоръжи. Зад пищната външност прозираше и ум, очите му бяха проницателни, тъмносиви, почти черни. Да, в детските си години го харесвах. Харесвах го и сега.

— Селото още е наводнено, нали? Лоша работа — той въздъхна оглушително. — Сигурно сега ти се струва много различно отпреди. Но не за всички е така, нали? Остров. Младите хора търсят повече забавления, отколкото един беден стар остров може да им предложи.

Усещах присъствието на Флин, който продължаваше да стои пред вратата със своите кошчета с омари. Сякаш не му се влизаше, макар че същевременно долавях любопитството му, както и нежелание да ме остави насаме с Брисман.

— Влезте — предложих му аз. — Ще пийнем кафе.

Флин поклати глава.

— Ще се видим по-късно.

— Остави го — Брисман, който само веднъж погледна към англичанина, отново се обърна към мен и дружески сложи ръка на раменете ми. — Той не е важен. Искам да ми разкажеш всичко за себе си.

— Мосю Брисман…

— Клод. Моля те, Мадо — безкрайното му дружелюбие беше малко тромаво, като на гигантски Дядо Коледа. — Но защо не ми съобщи, че смяташ да се връщаш? Почти се бях отчаял, че няма да си дойдеш.

— Не можах да дойда по-рано. Майка ми беше болна.

За миг ме обзеха спомени: миризмата на стаята й, съскането на аспиратора, нотката в гласа й, когато споменах за идеята си да се върна, дори само за кратко.

— Знам — той ми сипа кафе. — Съжалявам. А сега и тази история с Дебелия Жан — Брисман се настани на един стол, който изскърца под тежестта му, и потупа мястото до себе си. — Радвам се, че дойде, малка ми Мадо — каза той простичко. — Радвам се, че ми се довери.

Първите години след заминаването ни от Льо Дьовен бяха най-трудните. За късмет бяхме силни. Но романтичната природа на майка ми се претопи в напрегната, боязлива практичност, която се оказа много полезна. Тъй като не ставаше за каквато и да било квалифицирана работа, майка ми си намери място като чистачка срещу скромно заплащане. Въпреки това бяхме бедни.

Дебелия Жан не ни изпращаше пари. Майка ми гледаше на това с горчиво задоволство, като се чувстваше реабилитирана. В училище — голям парижки лицей — моите износени дрехи ме отчуждаваха допълнително от останалите.

Но Брисман ни помогна по свой начин. Бяхме станали роднини в края на краищата, макар да не носехме едно и също име. Той не ни изпращаше пари, но за Коледа получавахме колети с дрехи и книги, а по-късно и бои, когато научи за моя интерес към рисуването. В училище бях намерила убежище в къта по изкуствата, който ми напомняше донякъде за работилницата на баща ми с тихото суетене и миризмата на пресни стърготини. Започнах да чакам часовете по изкуство. Имах дарба. Рисувах с цветни моливи плажове, рибарски лодки и ниски варосани къщурки с надвиснали над тях мрачни небеса. Разбира се, майка ми не харесваше картините ми. По-късно те станаха основният ни източник на препитание, но това не я накара да ги харесва повече. Тя подозираше, макар и никога да не го е казвала, че по този начин нарушавам съгласието помежду ни.

В годините, когато учех в колеж, Брисман продължи да пише. Не на майка ми — тя се беше вкопчила в Париж с цялото му великолепие и натруфеност и нямаше желание да си спомня за Льо Дьовен, — а на мен. Писмата му не бяха дълги, но това бе всичко, с което разполагах, затова жадно поглъщах и най-малката дреболия в тях. Понякога се улавях на мисълта, че бих искала той, а не Дебелия Жан, да бъде мой баща.

После, преди дванайсет месеца, дойде първият намек за това, че в Ле Салан нищо не върви както трябва. Започна с бегло споменаване на Дебелия Жан — как дълго време не се е мяркал, — последваха други неща. Ексцентричният нрав на баща ми, който познавах още от дете, ставаше все по-явен. Носеха се слухове, че е много болен, но отказва да отиде на лекар. Брисман беше разтревожен.

Не отговарях на тези писма. Майка ми вече бе започнала да поглъща цялото ми внимание. Емфиземата й, която се влияеше зле от замърсения въздух в града, се беше влошила и лекарят я посъветва да замине. Някъде край морето, предложи той, където въздухът е по-здравословен. Но майка ми не искаше да чуе. Тя обожаваше Париж. Обичаше магазините, кината, кафенетата. Ни най-малко не завиждаше на богатите жени, чиито домове чистеше, косвено преживяваше удоволствието им от красивите дрехи, мебели, разкошен живот. Чувствах, че тъкмо такъв живот иска за мен.

Писмата на Брисман продължиха да пристигат. Той продължаваше да се тревожи. Беше писал на Адриен, но не бе получил отговор. Не се учудвах: когато майка ми влезе в болница, аз се обадих, но Марен ми каза, че Адриен пак е бременна и не може да пътува в това състояние. Майка ми почина след четири дни и Адриен ми каза разплакана по телефона, че лекарят й е забранил всякакво натоварване. След двете момчета тя отчаяно копнееше за момиче и чувстваше, че майка ни би я разбрала.

Изпих кафето си бавно, с наслада. Брисман чакаше търпеливо, сложил огромна ръка на рамото ми.

— Знам, Мадо. Много ти е тежко.

Избърсах очите си.

— Трябваше да го предвидя.

— Трябваше да дойдеш при мен — той се огледа: забелязах как съзерцава мръсния под, купчината мръсни чинии, неотворените писма, разрухата.

— Исках да го видя с очите си.

— Разбирам — Брисман кимна. — Той ти е баща. Семейството е всичко.

Стана — изведнъж сякаш изпълни стаята — и пъхна ръце в джобовете.

— Знаеш ли, аз имах син. Жена ми го отведе, когато беше на три месеца. Трийсет години чаках, надявах се, знаех, че един ден ще се върне у дома.

Аз кимнах. Бях чувала тази история. В Ле Салан, разбира се, смятаха, че вината за това е на Брисман.

Той поклати глава: внезапно, отърсен от всякакво театралничене, ми се стори стар.

— Глупаво, нали? Как само се залъгваме. Как се нараняваме едни други — Брисман ме погледна. — Дебелия Жан те обича, Мадо. Обича те по свой начин.

Помислих си за снимката от рождения ми ден, за това как ръката на баща ми лежеше на рамото на Адриен.

— Не искам да се чувстваш притисната до стената — каза Брисман.

— Знам. Няма нищо.

— Там е хубаво, Мадо. Лез Имортел. Болнични грижи, лекар от континента, просторни стаи, пък и може да вижда приятелите си когато пожелае. Мога да уредя всичко.

Поколебах се. Сестра Терез и сестра Екстаз вече ми бяха казали за пожизнените грижи на Брисман за стари хора. Стори ми се скъпо и направо му го казах.

Той рязко махна с глава.

— Ще се справя. От продажбата на земята ще покрия всички разходи. Може и да останат пари. Разбирам как се чувстваш, Мадо. Но някой трябва да прояви благоразумие.

Обещах да си помисля. Това беше нещо, за което Брисман бе загатвал и преди в писмата си, макар и не така открито. Предложението изглеждаше добро: за разлика от майка ми, Дебелия Жан изобщо не вярваше в здравното осигуряване, а аз не можех да си позволя да прибавя неговите финансови затруднения към своите. Сигурно бе, че имаше нужда от грижи. Освен това аз имах свой живот в Париж, към който можех — към който трябваше — да се върна. Каквито и да бяха досегашните ми мечти, Ле Салан ме върна в сивата реалност. Твърде много неща се бяха променили.

10

На излизане от къщата срещнах Ален Геноле и сина му Гислен, които идваха от селото по другия път. Бяха задъхани и изглеждаха по-въодушевени от обичайното за резервирания си островен нрав. Двамата много си приличаха, имаха типичните за тукашните жители остри черти, но докато бащата носеше традиционната моряшка риза, Гислен беше облечен в отровножълта фланелка, която светеше като неон на мургавата му кожа. Когато ме видя, той се усмихна и бързо се затича по голямата дюна.

— Мадам Жан — каза запъхтян, като спря да си поеме дъх. — Налага се да заемем трактора с ремаркето от задния ви двор. Спешно е.

Отначало бях сигурна, че не ме е познал. Това беше Гислен Геноле, с две години по-голям от мен, бяхме играли заедно като деца. Наистина ли ме нарече мадам Жан?

Ален ми кимна за поздрав. Той също беше разтревожен, но явно не смяташе, че работата е толкова спешна, та да се налага да тича.

— „Елеанор“ — извика той през дюната. — Видели са я в Ла Усиниер, точно до Лез Имортел. Отиваме да я докараме, но ни трябва тракторът на баща ви. Той вкъщи ли си е?

Поклатих глава.

— Не знам къде е.

Гислен изглеждаше обезпокоен.

— Не можем да чакаме — каза той. — Трябва да го вземем веднага. Може би вие… ако му обясните за какво е…

— Разбира се, че можете да го вземете — бързо реших аз. — Ще дойда с вас.

При тези думи Ален, който ни беше настигнал, ме погледна колебливо.

— Не мисля, че…

— Баща ми е построил тази лодка — казах твърдо. — Няколко години преди да се родя. Никога няма да ми прости, ако не помогна. Знаете колко е привързан към нея.

Дебелия Жан не беше просто привързан към нея, както добре си спомнях. „Елеанор“ бе първата от неговите „госпожици“, не най-красивата, но може би най-скъпата на сърцето му. Мисълта, че може да се изгуби, ме изпълваше със смут.

Ален сви рамене. Лодката беше неговата прехрана, чисто и просто. Нямаше място за чувства, когато ставаше дума за пари. Докато Гислен тичаше за трактора, аз ясно осъзнавах чувството на облекчение, което изпитвах, сякаш това затруднение беше нещо като амнистия.

— Сигурна ли сте, че ви се занимава с това? — попита Ален, докато синът му прикачваше ремаркето към стария трактор. — Няма да е много забавно.

Почувствах се обидена от небрежната му забележка.

— Искам да помогна.

— Щом искате.

„Елеанор“ беше заседнала в скалите на около петстотин метра от Ла Усиниер. Тласкана от прилива, беше се заклещила и макар че морето бе все още относително спокойно, вятърът духаше силно и при всяка вълна блъскаше наранения корпус в скалата. Малка група саланци, сред които Аристид, внукът му Ксавие, Матиас, Капюсин и Лоло, наблюдаваха от брега. Жадно се вглеждах в лицата, но баща ми не беше сред тях. Видях Флин с рибарските му ботуши и вълнен пуловер, преметнал брезентовата си чанта през рамо. Скоро към тях се присъедини приятелят на Лоло Дамиен: сега, когато го видях застанал до Ален и Гислен, забелязах, че и той има чертите на Геноле.

— Отдръпни се, Дамиен — каза Ален, щом го видя да се приближава. — Не искам да ми се мотаеш в краката.

Дамиен го изгледа намръщен и седна на една скала. Когато го погледнах пак, той беше запалил цигара и пушеше, презрително обърнал гръб. Ален, който не откъсваше поглед от „Елеанор“, сякаш не го забелязваше.

Седнах до момчето. В началото не ми обръщаше внимание. После любопитството му надделя и то ме погледна.

— Чух, че живееш в Париж — каза тихо. — Как изглежда?

— Като всеки друг град — отговорих му аз. — Голям, шумен, пренаселен.

За миг ми се стори посърнал. После се оживи:

— Като европейските градове може би. Американските са различни. Брат ми си купи американска фланелка. Сега е с нея.

Аз се усмихнах, отвръщайки очи от неоновия торс на Гислен.

— В Америка ядат само хамбургери — намеси се Ален, без да сваля поглед от своята „Елеанор“ — и всички момичета са дебели.

Момчето се възмути.

— Откъде знаеш? Никога не си ходил там.

— Ти също.

На близкия вълнолом край малкия пристан няколко усиниерци също наблюдаваха повредената лодка. Жожо льо Гоелан, стар усиниерец с моряшки маниери и циничен поглед, ни махна с ръка.

— Идвате да погледате, а? — извика той усмихнат.

— Махай се, Жожо — отсече Ален. — Хората имат работа.

Жожо се засмя.

— Никаква работа няма да свършите, ако се опитвате да я стигнете от тук — каза той. — Наближава приливът, а има и вятър от морето. Няма да се учудя, ако загазите.

— Не му обръщай внимание — посъветва го Капюсин. — Приказва така още откакто дойдохме.

Жожо изглеждаше засегнат.

— Мога да я докарам до брега — предложи той. — Ще я издърпам от скалите с моята „Мари Жозеф“. Лесно ще докарате трактора по пясъка. Лесно ще я натоварите.

— За колко? — попита Ален с подозрение.

— Е, да сметнем: лодката, труда, входа… Кажи го хиляда.

— Вход ли? — разгорещи се Ален. — За къде?

Жожо се ухили самодоволно.

— За Лез Имортел, разбира се. Това е частен плаж. Нареждане на мосю Брисман.

— Частен плаж! — Ален погледна към „Елеанор“ и се намръщи. — Откога?

Жожо грижливо си запали фас от цигара „Житан“.

— Само за гости на хотела — каза той. — Не може разни нехранимайковци да замърсяват плажа.

Това беше лъжа и всички го знаеха. Виждах как Ален преценява възможността да издърпа „Елеанор“ на ръка.

Изгледах Жожо.

— Познавам мосю Брисман — казах му аз — и не мисля, че ще тръгне да събира такса за вход на плажа.

Жожо се подсмихна.

— Защо не идеш да го питаш? — предложи той. — Да видим какво ще ти каже. Имаш време, „Елеанор“ няма скоро да помръдне.

Ален отново погледна своята „Елеанор“.

— Ще се справим ли? — промърмори той на Гислен.

Гислен сви рамене.

— Ще можем ли, Руже?

Флин, който по време на препирнята бе тръгнал със своята чанта към вълнолома, сега се върна без нея. Погледна лодката и поклати глава.

— Не мисля — каза той. — Не и без „Мари Жозеф“. По-добре да направим както казва преди идването на прилива.

„Елеанор“ беше тежка лодка, предназначена за лов на стриди, с нисък кил за по-лесен достъп до плитчините и оловно покритие отдолу. От напора на наближаващия прилив скоро щеше да стане невъзможно да се повдигне от скалите. Да чакаме отлива, тоест да стоим десет часа и повече, би означавало да я повредим още повече. Самодоволната усмивка на Жожо се разшири.

— Мисля, че можем да се справим — казах аз. — Трябва да обърнем носа натам, срещу вятъра. Щом я докараме на плиткото, ще използваме ремаркето.

Ален погледна към мен, после към другите саланци. Виждах, че се опитва да пресметне силата ни, да прецени колко ръце са необходими за тази работа. Погледнах назад, като се надявах да видя лицето на Дебелия Жан между останалите, но от него нямаше и следа.

— Аз ще участвам — каза Капюсин.

— И аз — обади се Дамиен.

Ален се намръщи.

— Вие, момчета, стойте настрана — каза той. — Не искам никой от вас да пострада.

Отново погледна мен, а после и останалите. Матиас беше твърде стар, за да участва в такава опасна операция, но с Флин, Гислен, Капюсин и мен можеше да успее. Аристид стоеше настрана и се мръщеше, но забелязах, че Ксавие гледаше към нас с копнеж. Жожо чакаше ухилен до уши.

— Е, какво ще кажете?

Старият моряк очевидно се забавляваше от това, че Ален обмисля моето предложение. Евтино като женски приказки. Това е една от островните поговорки.

— Да опитаме — казах аз. — Какво можем да загубим?

Ален още се колебаеше.

— Права е — нетърпеливо отсече Гислен. — Какво, да не остаряваш? Мадо има повече хъс от теб!

— Добре — реши се накрая Ален. — Ще опитаме.

Видях, че Флин ме наблюдава.

— Мисля, че вече си имате обожател — той се усмихна и леко скочи на мокрия пясък.

Погледнах го с неодобрение.

— Значи сте продали улова — отбелязах аз.

— О, я стига! — отговори Флин. — Само не ми казвайте, че нямаше да направите същото, ако бяхте на моето място.

— Със сигурност нямаше да го направя. Това е кражба.

— Да, наистина — усмивката му беше заразителна.

— Наистина — отвърнах аз натъртено и двамата мълчаливо тръгнахме по хлъзгавите скали към „Елеанор“.

* * *

Беше почти вечер и от прилива водата ни стигаше почти до кръста, когато окончателно признахме поражението си, а дотогава цената на Жожо бе скочила с още хиляда франка. Бяхме премръзнали, изтръпнали, уморени. Флин беше изгубил самодоволството си, а аз за малко да остана затисната между „Елеанор“ и една скала, докато се мъчехме да помръднем лодката. Неочаквано силна вълна, подгонена от прилива, завъртя носа рязко по посока на вятъра и корпусът на „Елеанор“ се удари болезнено в рамото ми, събори ме встрани и черна вълна ме блъсна в лицето. Усетих скалата зад гърба си и ме обзе паника — бях сигурна, че ще се заклещя или даже по-лошо. Страхът, както и облекчението от това, че се измъкнах, ме озлобиха. Нахвърлих се върху Флин, който стоеше точно зад мен.

— Трябваше да държиш носа! Какво стана, по дяволите!

Флин беше пуснал въжетата, с които бяхме прихванали лодката. На угасващата светлина чертите на лицето му едва се открояваха. Беше полуобърнат с гръб към мен и чух как изруга, доста свободно за чужденец.

Последва протяжен скърцащ звук — корпусът на „Елеанор“ отново се завъртя към скалите, след това изтрака, когато лодката отново се заклещи. Откъм вълнолома се разнесе подигравателният смях на усиниерци.

Ален мрачно се провикна към Жожо:

— Добре. Печелиш. Докарай „Мари Жозеф“ — погледнах го, а той поклати глава. — Не става. Сега вече нищо не можем да направим. По-добре да приключваме, а?

Жожо се ухили. Той ни наблюдаваше през цялото време, като пушеше цигара от цигара, без да пророни и дума. С отвращение тръгнах към брега. Останалите ме последваха, като се движеха с усилие в мокрите си дрехи. Флин вървеше най-близо с наведена глава и скръстени ръце.

— За малко да я измъкнем — казах му аз. — Можеше да стане. Само да бяхме удържали проклетия нос!

Флин промърмори нещо под носа си.

— Какво беше това?

Той въздъхна.

— Може би като спреш да ми се зъбиш, ще отидеш да докараш трактора. При Лез Имортел ще им трябва.

— Не вярвам, че ще им трябва веднага.

— Не си го изкарвай на мен. Ако си спомняш, аз казах още в началото…

— А, да. Даде ми възможност, нали?

От разочарованието гласът ми звучеше дрезгаво. Ален ме чу и вдигна глава, после отмести поглед. Виждах, че се чувства засрамен, задето ме е послушал. Групичката зяпачи от Ла Усиниер избухна в подигравателни ръкопляскания. Саланци бяха мрачни. Аристид, който наблюдаваше от вълнолома, ме изгледа с неодобрение. Ксавие, останал при дядо си по време на опита за спасяване на „Елеанор“, ми се усмихна смутено иззад металните рамки на очилата си.

— Дано да мислиш, че си е струвало — каза Аристид с рязък тон.

— Можеше да стане — отговорих му аз.

— Понеже докато доказваше, че си умна и силна колкото останалите, Геноле едва не загуби лодката си.

— Поне опитах — казах с раздразнение.

Старецът сви рамене.

— Защо да помагаме на Геноле? — и като се облегна на бастуна си, той тръгна обратно по вълнолома, а Ксавие мълчаливо го последва.

Минаха още два часа, докато изкарат „Елеанор“ на брега, още половин час, за да я качим от мокрия пясък на ремаркето. Междувременно приливът наближаваше връхната си точка и падаше нощта. Жожо пушеше своите цигари и дъвчеше тютюна, който падаше от фасовете, като току плюеше на пясъка пред краката си. По настояване на Ален аз наблюдавах бавния процес по изтеглянето на лодката отвисоко и чаках ожулената ми ръка да възвърне осезанието си.

Най-после свършиха работата и всички си направиха почивка. Флин седна на мокрия пясък и опря гръб в колелото на трактора. Капюсин и Ален запалиха по една „Житан“. В този край на острова континентът се виждаше ясно, окъпан в оранжев блясък. От време на време примигваше фар, изпращайки надалеч простичкото си послание. Студеното небе беше пурпурно, млечнобяло на хоризонта, с едва проблясващи звезди между облаците. Вятърът откъм морето пореше сякаш с нож мокрите ми дрехи, като ме караше да треперя. Ръцете на Флин бяха в кръв. Дори на оскъдната светлина се виждаше точно къде мокрите въжета са се врязали в дланите му. Малко съжалявах, че му се бях разкрещяла. Бях забравила, че не носи ръкавици.

Гислен дойде и застана до мен. Усещах дъха му близо до врата си.

— Добре ли си? Лодката здравата те цапардоса.

— Добре съм.

— Премръзнала си. Трепериш. Мога ли да…

— Остави. Добре съм.

Може би не трябваше да му отговарям толкова рязко. Той беше добронамерен. Но в гласа му имаше нещо — някакъв страховит стремеж да ме закриля. Някои мъже се отнасят по този начин към мен. От сянката до колелото на трактора като че ли дочух Флин тихичко, подигравателно да се кикоти. Забелязах, че никой не пита как е.

Бях толкова сигурна, че накрая Дебелия Жан ще се появи. Сега, когато беше вече късно, се запитах защо не е дошъл. В края на краищата не можеше да не е чул за „Елеанор“. Избърсах очи, чувствах се потисната.

Гислен продължаваше да ме гледа над огънчето от цигарата си. В полумрака неоновата му фланелка излъчваше болнаво сияние.

— Сигурна ли си, че си добре?

Усмихнах се едва забележимо.

— Съжалявам. Трябваше да измъкнем „Елеанор“. Да имаше малко повече хора! — потрих ръце, за да ги стопля. — Мисля, че Ксавие щеше да помогне, ако Аристид не беше тук. Личеше си, че иска.

Гислен въздъхна.

— Някога с Ксавие се погаждахме много добре. Естествено, той е Бастоне. Но тогава това нямаше голямо значение. Сега обаче Аристид не го изпуска от поглед и…

— Отвратителен старец. Какво иска?

— Мисля, че го е страх — каза Гислен. — Само Ксавие му остана. Иска той да се установи на острова и да се ожени за Мерседес Просаж.

— Мерседес? Тя е хубаво момиче.

— Свястна е.

Беше тъмно и не можеше да се види, но по тона на Гислен личеше, че се е изчервил.

Гледахме как небето почернява. Гислен допуши цигарата си, докато Ален и Матиас оглеждаха щетите по „Елеанор“. Беше по-лошо, отколкото си мислехме. Скалите бяха обелили дъното. Рулят беше на трески, а двигателят липсваше. Червеното мънисто за късмет, което баща ми слагаше на всяка от лодките си, висеше на счупения нос. Мъжете я изтеглиха на пътя и аз тръгнах след тях. Чувствах се изцедена и болна. Докато вървях, забелязах, че старият вълнолом в далечния край на плажа е укрепен с каменни блокове, така че образуваше широка дига, която стигаше чак до Ла Жьоте.

— Това е ново, нали? — попитах аз.

Гислен кимна.

— Брисман го направи. Заради силните приливи през последните две години. Измиват пясъка. Тези камъни го предпазват донякъде.

— Такова нещо ви трябва в Ле Салан — отбелязах аз, като си спомних щетите в Ла Гулю.

Жожо се усмихна.

— Върви при Брисман. Сигурен съм, че ще знае какво да направи.

— Да не мислиш, че ще го молим? — промърмори Гислен.

— Вие, саланците, сте упорито племе — каза Жожо. — По-скоро ще оставите цялото село да отиде под водата, отколкото да платите за строителни работи.

Ален го погледна. Усмивката на Жожо веднага се разшири и оголи едрите му зъби.

— Откога разправям на баща ти, че ви трябва застраховка. Никога няма да ме послуша — той погледна към „Елеанор“. — И без това й е време вече да отива за отпадъци. Купете си нещо ново. Модерно.

— Добра си е — каза Ален, без да се хваща на въдицата. — Тези стари лодки са вечни. Изглежда по-лошо, отколкото е наистина. Трябват й няколко кръпки, нов двигател…

Жожо се разсмя.

— Такива сте вие, саланците — отвърна той. — Главите ви са пълни с камъни. Твоя работа, закърпи я. Ще ти струва десет пъти повече, отколкото когато сте я купили. И какво ще правите? Знаеш ли колко изкарвам аз за един ден по време на сезона само от превоз?

Гислен го изгледа злобно.

— Може ти да си взел двигателя — сопна му се той, — та да го продадеш при някоя от екскурзиите до континента. Винаги си въртял търговия. Никой нищо не те пита.

Жожо се озъби.

— Както виждам, вие, Геноле, още не сте се научили да си затваряте устата. Дядо ти беше същият. Кажи ми, какво стана, когато се съдихте с Бастоне? Колко спечелихте от това, а? А колко ви струваше, сметнахте ли? А на баща ти? А на брат ти?

Гислен наведе глава засрамен. Всички в Ле Салан знаят, че съдебният процес между Геноле и Бастоне продължи двайсет години и разори и двата рода. Причината — почти забравен спор за плитчините за стриди край Ла Жьоте — стана история дълго преди края на процеса, защото движещите се пясъчни ивици погълнаха спорната територия, но враждата не стихна, а продължи да се предава от поколение на поколение, сякаш за да компенсира щетите в пропиляното наследство на двете семейства.

— Двигателят ви сигурно е отишъл към другия край на залива — каза Жожо и махна небрежно към Ла Жьоте. — Или е там, или ще го намерите в Ла Гулю, ако се поровите по-надълбоко — той изплю късче мокър тютюн на пясъка. — Чух, че миналата нощ сте загубили и Светицата. Май сте много завеяни, а?

Ален с мъка запазваше хладнокръвие.

— Лесно ти е да се смееш, Жожо — каза. — Само че, както казват, късметът се обръща, даже тук. Ако нямахте този плаж…

Матиас кимна.

— Така е — избоботи той. Дьовинският акцент на стареца беше толкова силен, че дори аз трудно разбирах думите му. — Този плаж ви е късметът. Не го забравяйте. Можеше да е наш.

Жожо се запревива от смях.

— Ваш! — кикотеше се той. — Ако беше ваш, щяхте да сте го съсипали още преди години, тъй както съсипвате всичко останало.

Матиас направи крачка напред, старческите му ръце трепереха. Ален предупредително хвана баща си за рамото.

— Стига толкова. Уморен съм. Пък и утре ни чака работа.

Но нещо от казаните думи заседна в съзнанието ми. Беше свързано с Ла Гулю и Ла Буш, и уханието на див чесън по дюните. „Можеше да е наш.“ Помъчих се да определя какво е, но ми беше много студено, бях уморена и не можех да разсъждавам трезво. А и Ален беше прав: нищо не се бе променило. Утре пак ме чакаше работа.

11

Прибрах се в къщата и заварих баща ми в леглото. Донякъде изпитах облекчение: не бях в състояние да започвам разговор, който, както можех да предположа, ще премине в настървен спор. Оставих мокрите си дрехи до камината да съхнат, изпих чаша вода и влязох в стаята си. Когато светнах нощната лампа, забелязах, че до леглото ми е сложено малко бурканче с диви цветя — розови карамфили, син магарешки бодил и стръкчета заешка опашка[1]. Това беше абсурдно трогателен жест от страна на резервирания ми баща и аз прекарах известно време будна, мъчейки се да го проумея, докато накрая сънят ме обори и миг по-късно вече беше сутрин.

Когато се събудих, видях, че Дебелия Жан е излязъл. Винаги ставаше рано, лятно време се будеше в четири и тръгваше на дълга разходка край брега. Облякох се, закусих и последвах примера му.

Към девет часа, когато стигнах Ла Гулю, там вече гъмжеше от саланци. В първия миг се запитах защо, после си спомних за изчезналата света Марина, забравена за кратко предишния ден заради загубата на „Елеанор“. Тази сутрин търсенето на изгубената Светица беше подновено веднага след отлива, но засега от нея нямаше и следа.

Изглежда, половината село се беше включило в търсенето. Всичките четирима Геноле бяха тук, преглеждаха плитчините след отлива, а група зяпачи се бяха струпали на каменистата брегова ивица под пътеката. Баща ми беше влязъл далеч зад линията на отлива, въоръжен с дълго дървено гребло, бавно и методично претърсваше морското дъно, като от време на време спираше, за да премести камък или топка водорасли.

В единия край на бреговата ивица видях Аристид и Ксавие, които наблюдаваха търсенето отстрани, без да вземат участие. Зад тях Мерседес се печеше на слънце и четеше списание, докато Шарлот гледаше с обичайното си тревожно изражение. Забелязах, че Ксавие избягва да гледа към мнозина от присъстващите, но най-усърдно извръщаше очи от Мерседес.

Аристид изглеждаше мрачно ободрен, сякаш някой беше получил лоши новини в негово присъствие.

— Лош късмет за „Елеанор“, а? Ален казва, че в Ла Усиниер му искат шест хиляди франка за ремонт.

— Шест хиляди?

Това беше повече, отколкото струваше самата лодка и със сигурност превишаваше възможностите на Геноле.

— Хе! — Аристид се усмихна горчиво. — Дори Руже казва, че не си струва да се поправя.

Погледнах над главата му към хоризонта: между облаците се процеждаше жълт сноп светлина, който осветяваше голите плитчини с нездрав блясък. На входа на залива няколко рибари бяха опънали мрежите си и грижливо ги чистеха от водораслите. Бяха издърпали „Елеанор“ по-нататък на брега и тя се полюшваше в калта с оголени ребра като мъртъв кит.

Зад мен Мерседес елегантно се търкулна на една страна.

— Доколкото разбрах — произнесе с ясен глас, — щеше да бъде по-добре, ако тя не се беше намесила.

— Мерседес! — промърмори майка й. — Как можеш да говориш така!

Момичето сви рамене.

— Вярно е, нали? Ако не бяха загубили толкова време…

— Млъкни веднага! — Шарлот се обърна към мен разтревожена. — Съжалявам. Много е опърничава.

Ксавие изглеждаше смутен.

— Лош късмет — каза ми той тихо. — Хубава лодка беше.

— Така е. Баща ми я е строил — аз погледнах към плитчините, където още се трудеше Дебелия Жан. Сигурно беше на километър разстояние от мен: дребният му приведен силует едва се виждаше в леката мъгла. — Откога са тук?

— Може би от два часа. Още откакто започна отливът — Ксавие сви рамене, като отбягваше погледа ми. — Кой знае къде е стигнала вече.

Геноле очевидно се чувстваха отговорни. Загубата на тяхната „Елеанор“ беше отложила търсенето, а напречните течения от Ла Жьоте бяха свършили останалото. Според Ален света Марина се е заровила някъде по дъното на залива и само чудо може да я върне.

— Ла Буш, „Елеанор“, а сега и това — обади се Аристид, който още ме гледаше с изражение на опасна добронамереност. — Кажете ми, казахте ли вече на баща си за Брисман? Или това е поредната ви изненада?

Аз го погледнах стъписана.

— За Брисман?

Старецът се усмихна хладно.

— Чудех се кога ли ще дойде да души наоколо. Място в Лез Имортел в замяна на земя? Това ли ви предложи?

Ксавие погледна към мен, после към Мерседес и Шарлот. И двете слушаха внимателно. Мерседес беше изоставила всички опити да се преструва, че чете, и ме наблюдаваше над ръба на списанието с полуотворена уста.

Устоях на погледа на стареца. Не исках да го лъжа.

— Каквато и работа да имам с Брисман, тя засяга само мен. Няма да я обсъждам с вас.

Аристид сви рамене.

— Значи съм бил прав — каза той с горчиво задоволство. — Вие играете на страната на усиниерците.

— Няма нищо общо с отношенията между саланци и усиниерци — отвърнах аз.

— Не, само с това кое е добро за Дебелия Жан. Нали всички така казват, а? Че се тревожат само за нашето добро!

Винаги съм била избухлива. Бавно избухвам, но ако търпя дълго и ме засегнат силно, може да стане страшно. Сега чувствах как гневът се надига в мен.

— Какво знаете вие? — сопнах се аз. — Никой не се е върнал да се погрижи за вас, нали?

Аристид се вцепени.

— Това няма нищо общо — каза той.

Но аз не можех да се спра.

— Заяждате се с мен още откакто пристигнах. Изобщо не можете да разберете, че обичам баща си. Вие не обичате никого!

Аристид трепна, сякаш го бях ударила и в този миг го видях такъв, какъвто е: не злобно заядливо същество, а уморен стар човек, огорчен и уплашен. Внезапно изпитах съжаление и ми стана мъчно за него — за себе си. Ето, завърнах се у дома, изпълнена с добри намерения, помислих си аз отчаяно. Защо всичко се провали така бързо?

Но Аристид все още не се беше предал: гледаше ме предизвикателно, макар да знаеше, че съм го победила.

— Защо иначе ще се връщаш? — промърмори той тихо. — За какво му е на когото и да било да се връща, освен ако не иска нещо?

— Засрами се, Аристид, стара сврако! — това беше Тоанет, която се бе приближила тихо по пътеката зад нас. Под периферията на шапката лицето й едва се виждаше, но аз срещнах очите й, лъскави като на птица, блестящи. — На твоите години да слушаш хорските приказки! Би трябвало да си поумнял.

Аристид се обърна стъписан. Тоанет — по собствените й думи — беше близо стогодишна, в сравнение с нея той, седемдесетгодишният, беше младеж. Видях как на лицето му неохотно се изписа почтителност, сякаш го беше срам.

— Тоанет, Брисман е ходил в къщата им…

— Че защо да не отиде? — старицата пристъпи напред. — Момичето му е роднина. Какво? Да не очакваш от нея да се интересува от старите вражди? Не ти ли стига, че в Ле Салан от петдесет години хората враждуват?

— Само казвам…

— Нищо недей да казваш — очите на Тоанет светнаха като фишеци. — И само още веднъж да чуя, че пускаш такива грозни клюки…

Аристид гледаше сърдито.

— Това е остров, Тоанет. Не може да не се носят слухове. Няма да е моя вината, ако Дебелия Жан научи.

Тоанет погледна към далечните плитчини, после към мен. Лицето й беше угрижено и тогава разбрах, че е вече късно. Отровата на Аристид вече беше пуснала семена. Запитах се кой ли му е казал за посещението на Брисман, откъде е разбрал толкова много неща.

— Не се тревожи. Аз ще поговоря с него. Той ще ме послуша — Тоанет взе ръката ми в своите: дланите й бяха сухи и кафяви като плавей. — Ела с мен — каза изведнъж и ме задърпа след себе си по пътеката. — С нищо няма да помогнеш, като стоиш тук. Ела с мен у дома.

У дома представляваше къщурка с една стая в далечния край на селото. Беше стара дори по островните понятия, с каменни стени и нисък покрив от обрасли с мъх керемиди, наредени върху греди, почернели от дим. Вратата и прозорците бяха миниатюрни, почти с детски размери, а тоалетната представляваше паянтова барака отстрани на къщата, зад купчината с дърва. Когато наближихме, видях самотна коза да пасе тревата, израсла на покрива.

— Значи си отишла и си уредила всичко, а? — каза Тоанет, като бутна входната врата.

Наложи се да наведа глава, за да не се ударя в гредата.

— Нищо не съм уреждала.

Тоанет свали бялата си шапка и ме погледна втренчено.

— Не си играй с мен, момиче — каза тя. — Знам всичко за Брисман и неговите планове. Опита се да направи същото и с мен, знаеш ли? Място в Лез Имортел в замяна на къщата ми. Дори обеща да поеме разноските за погребението. Разноските за погребението! — старицата се изкиска. — Казах му, че смятам да живея вечно! — тя се обърна към мен с предишния сериозен поглед. — Знам го какъв е. Може да свали гащите на монахиня, ако има на кого да ги продаде. А той има планове за Ле Салан. И в тези планове не влиза никой от нас. Бях чувала това и преди при Анжело.

— Ако наистина има планове, не си представям какви могат да бъдат — отговорих аз. — Той винаги е бил добър с мен, Тоанет. По-добър от повечето саланци.

— Този Аристид! — старата жена се намръщи. — Не го съди прекалено строго, Мадо.

— Защо?

Тя ме побутна с костелив пръст.

— Баща ти не е единственият тук, който е страдал. Аристид загуби двама синове, единия в морето, другия от инат. Това го озлоби.

По-големият му син Оливие загинал по време на риболов през 1972 година. По-малкият, Филип, прекарал следващите десет години от живота си в дом, където никой не смеел да обели дума за Оливие.

— Разбира се, той тръгна по лош път — Тоанет поклати глава. — Събра се с едно момиче от Ла Усиниер. Можеш да си представиш как го прие Аристид.

Тя била на шестнайсет. Когато разбрала, че е бременна, Филип се паникьосал и двамата избягали на континента, като оставили Аристид и Дезире да се разправят с разгневените й родители. Оттогава в дома на Бастоне било забранено да се споменава името на Филип. След няколко години вдовицата на Оливие починала от менингит и оставила сина си Ксавие на грижите на баба му и дядо му.

— Сега Ксавие е единствената им надежда — обясни Тоанет, повтаряйки като ехо думите на Гислен. — Каквото поиска Ксавие, получава го. Каквото поиска, стига само да остане тук.

Представих си бледото безизразно лице на момчето, неспокойните му очи зад очилата. Ако Ксавие се ожени, беше казал Гислен, със сигурност ще остане. Тоанет сякаш прочете мислите ми.

— Да, може да се каже, че бяха го обещали на Мерседес още в детските им години — продължи тя. — Но моята внучка е своенравна. Има свои планове.

Спомних си Мерседес, намусеното й изражение, нотката в гласа на Гислен, когато заговори за нея.

— Пък и тя никога няма да се омъжи за бедняк — каза Тоанет. — Откакто Геноле загубиха лодката си, момчето им загуби шанса си да я спечели.

Помислих върху това.

— Да не искате да кажете, че Бастоне са блъснали „Елеанор“ в скалите?

— Нищо не казвам. Аз не разпространявам слухове. Но каквото и да е станало с нея, ти най-малко от всички трябва да се намесваш.

Отново се сетих за баща си.

— Той обичаше тази лодка — упорито отсякох аз.

Тоанет ме погледна.

— Може и така да е. Но точно с „Елеанор“ Малкия Жан излезе на последното си плаване, „Елеанор“ намериха изоставена в морето в деня, когато той се изгуби, и оттогава всеки път, когато баща ти я погледне, сигурно вижда брат си да го вика за помощ. Повярвай ми, без нея ще му е по-добре.

Тоанет се усмихна и взе ръката ми в малките си пръсти, сухи и леки като мъртви листа.

— Не се тревожи за баща си, Мадо — каза тя. — Той ще се оправи. Аз ще поговоря с него.

[1] Lagurus ovatus (лат.) — растение с бели цветове, което се използва в букети от сухи цветя. — Бел.прев. ↑

12

Прибрах се в къщата след половин час, за да открия, че Дебелия Жан си е дошъл преди мен. Вратата беше открехната и още щом се приближих, разбрах, че нещо не е наред. От кухнята ме лъхна силна миризма на алкохол и когато влязох, под стъпалата ми издрънчаха късчета стъкло от счупена бутилка дьовиноаз. Това бе само началото.

Той беше счупил всеки глинен и стъклен предмет, който бе успял да намери. Всички чаши, чинии, бутилки бяха потрошени. Бретонските чинии на майка ми, сервизът за чай, малката редица чашки за ликьор от бюфета. Вратата към стаята ми беше отворена: кашоните ми с дрехи и книги бяха разпилени. Бурканчето до леглото ми беше разбито, цветята — стъпкани сред строшеното стъкло. Тишината бе призрачна, в нея още отекваше силата на гнева му.

Това не беше съвсем ново за мен. Пристъпите на баща ми бяха редки, но страшни; след тях винаги идваше ред на гробно мълчание, което траеше с дни, понякога със седмици. Майка ми казваше, че тъкмо периодите на мълчание са я измъчвали най-много: дългите интервали на безжизненост, когато като че ли се е изключвал от всичко, освен от своите ритуали — ходенето до Ла Буш, запоите в бара на Анжело, самотните разходки край морския бряг.

Изведнъж изпитах слабост в краката и седнах на леглото. Какво беше предизвикало този нов изблик? Загубата на Светицата? Загубата на „Елеанор“? Нещо друго?

Спомних си това, което Тоанет ми каза за Малкия Жан и „Елеанор“. Никога не бях го чувала. Помъчих се да си представя какво е изпитал баща ми, когато е научил новината. Може би мъка от загубата на най-старото си творение? Облекчение от това, че Малкия Жан най-после ще почива в мир? Сега разбирах защо не беше участвал в спасяването на лодката. Той искаше тя да се загуби, а аз, глупачката, се бях опитала да я спася.

Взех една книга — от старите, които бях оставила тук — и разгладих корицата й. Гневът му като че ли се беше излял най-вече върху книгите: имаше такива с откъснати страници, други бяха смачкани. Аз единствена от семейството обичах книгите: майка ми и Адриен предпочитаха списания и телевизия. Не можех да се отърся от мисълта, че този вандализъм е насочен пряко срещу мен.

Едва няколко минути по-късно се сетих да надзърна в стаята на Адриен. Разбира се, тя беше непокътната. Дебелия Жан като че ли изобщо не беше влизал вътре. Сложих ръка в джоба и напипах снимката от рождения ден. Беше още там. Адриен се усмихваше на мястото, където някога бях аз, дългата коса скриваше част от лицето й. Сега си спомних как на рождения ми ден и тя винаги получаваше подарък. Тази година това бе роклята, която носеше на снимката — бяла тясна рокля без талия с червена бродерия. Аз получих първата си въдица. Харесвах я, разбира се, но понякога се питах защо никой не се е сетил да купи рокля и на мен.

Дълго време лежах в леглото на Адриен, закрила лице с избелялото розово покривало, докато миризмата на дьовиноаз изпълваше ноздрите ми. После станах. Видях се в огледалото на гардероба й: бледа, с подпухнали очи, с разрошена коса. Дълго се оглеждах. Излязох от къщата, като стъпвах внимателно по парчетата натрошено стъкло. Каквото и да става с Дебелия Жан, казах си — каквото и да става с Ле Салан, — не съм аз човекът, който може да помогне. Той го беше показал съвсем красноречиво. Тук свършваше отговорността ми.

* * *

Тръгнах за Ла Усиниер с по-голямо облекчение, отколкото можех да си призная. Все пак опитах, повтарях си аз. Наистина опитах. Ако бях получила поне някаква подкрепа… Но мълчанието на баща ми, неприкритата враждебност на Аристид, дори двусмислената любезност на Тоанет ми показаха, че съм сама. Дори Капюсин, след като научеше за намеренията ми, най-вероятно щеше да вземе страната на баща ми. Тя открай време беше привързана към Дебелия Жан. Не, Брисман беше прав. Някой трябваше да прояви благоразумие. А саланци, които отчаяно се държаха за суеверията си и старите си обичаи, докато морето с всяка година вземаше все повече жертви, нямаше да разберат. Трябваше това да бъде Брисман. И ако аз не можех да вразумя Дебелия Жан, вероятно докторите на Брисман щяха да успеят.

Поех по дългия обиколен път към Лез Имортел покрай Ла Буш, където приливът събираше сили да тръгне към брега с далечно бучене. Оттатък Ла Буш, на най-тясното място на острова, можеш да видиш едновременно прилива от двете му страни. Един ден провлакът, който съединява двете части на Льо Дьовен, ще се прекъсне и завинаги ще отдели Ле Салан от Ла Усиниер. И когато това стане, казах си, ще дойде краят на саланци.

Бях така унесена в мислите си, че за малко да не забележа Дамиен Геноле, седнал почти неподвижно на скалата над мен с цигара в ръка. Момчето беше с коженото си яке, закопчано догоре, и с рибарски ботуши. Рибарската му чанта и въдица бяха оставени на скалата до него.

— Извинявай — каза той, като видя, че подскочих от изненада. — Не исках да те стряскам.

— Няма нищо. Не очаквах да видя никого тук.

— Тук ми харесва — отбеляза Дамиен. — Тихо е. Хората не ме закачат — той погледна морето и синьо-зелените води се отразиха в очите му. — Харесва ми да гледам как приливът тръгва към брега. Като войска на поход.

Дръпна от цигарата си, като я закриваше с длан, за да я предпази от вятъра. Не гледаше към мен, а се взираше някъде над главата ми в белите къдрици край бреговете на Ла Жьоте и в сивотата отвъд, чак до континента. Изражението му беше странно, едновременно детско и учудващо зряло.

— Съвсем скоро всички нас няма да ни има, нали? — каза Дамиен тихо. — Всички саланци. Ще изчезнем и по-добре, ще се отървем — той отново доближи цигарата до устата си и за миг лицето му се озари. — Онези усиниерци добре са се сетили — отсече момчето решително. — Заливаме всичко с бетон и започваме отначало. Лично аз чакам с нетърпение.

Бях изминала половината път до Лез Имортел, когато срещнах Флин, който вървеше в обратна посока. Не очаквах да срещна когото и да било — пътеката край брега беше тясна и рядко някой минаваше по нея, — но той сякаш не се изненада, че ме вижда. А и тази сутрин поведението му се беше променило, веселото безгрижие бе заменено с делова предпазливост, очите му като че ли бяха угаснали. Запитах се дали не се дължи на станалото миналата вечер с „Елеанор“ и почувствах как сърцето ми се свива.

— Още няма помен от Светицата, а? — бодрият ми тон прозвуча фалшиво дори на мен самата.

— Отиваш в Ла Усиниер — това не беше въпрос, макар по всичко да личеше, че Флин очаква отговор. — При Брисман — добави той със същия неутрален тон.

— Като че ли всички се интересуват от това какво правя — отбелязах аз.

— Трябва да се интересуват.

— Какво означава това? — ясно долових рязката нотка в гласа си.

— Нищо.

Флин понечи да тръгне, като отстъпи встрани, за да ми направи път, загледан вече в друга посока. Изведнъж ми се стори много важно да го спра. Той поне можеше да разбере гледната ми точка.

— Моля те. Ти си му приятел — започнах аз. Знаех, че разбира за кого говоря.

Флин спря за малко.

— Е, и?

— Ами, може би ще успееш да говориш с него. Да го убедиш по някакъв начин.

— Какво? — попита той. — Да го убедя да си тръгне?

— Необходими са му особени грижи. Трябва да го накарам да разбере. Някой трябва да прояви благоразумие — спомних си къщата, разпилените парчета стъкло, разкъсаните книги. — Той може да се самонарани — казах накрая.

Флин ме погледна и аз се учудих на строгостта в очите му.

— Звучи ми разумно — каза тихо. — Но ти и аз знаем за какво става дума, нали? — той се усмихна недружелюбно. — Става дума за теб. Всичките ти приказки за отговорност накрая се свеждат до едно. До твоята изгода.

Опитах се да му кажа, че не е така. Но думите, които звучаха така естествено в устата на Брисман, от моята излизаха фалшиви и неубедителни. Виждах, че и Флин мисли така: че го правя за себе си, за собствената си безопасност или може би дори за да отмъстя на Дебелия Жан за всичките години мълчание. Опитах се да му кажа, че не е така. Бях сигурна в това.

Но Флин вече не проявяваше интерес. Сви рамене, кимна и се отдалечи по пътеката бързо и мълчаливо като крадец, а аз гледах след него с нарастващ гняв и смущение. Кой изобщо беше той, по дяволите? Кое му даваше право да ме съди?

Когато пристигнах в Лез Имортел, установих, че вместо да се разсее, гневът ми бе нараснал. Вече не се чувствах способна да говоря с Брисман — донякъде се страхувах от това, че първата мила дума към мен ще отприщи порой от сълзи, които сдържах още от деня на пристигането си. Вместо това тръгнах да се разхождам по вълнолома, като се наслаждавах на тихия шум на водата и гледката на малките увеселителни корабчета, които сновяха из залива. Беше още рано за туристите: само неколцина лежаха по плажа под крайбрежната алея, където на белия пясък се мъдреше ред прясно боядисани колиби.

От другата страна на улицата забелязах млад мъж, който ме наблюдаваше от седалката на лъскав японски мотоциклет. Дълга коса над очите, небрежно увиснала цигара между пръстите, тесни джинси, кожено яке и рокерски ботуши. Трябваше ми известно време, за да го позная. Жоел Лакроа, красивият и доста разглезен син на единствения полицай на острова. Той остави мотора си до бордюра и пресече улицата, за да дойде при мен.

— Не сте от тук, нали? — попита, като дръпна от цигарата си.

Беше ясно, че не ме помни. Пък и защо да ме помни в края на краищата? Последния път, когато говорих с него, бяхме ученици и той беше с две години по-голям от мен.

Жоел ме огледа с интерес и се усмихна.

— Мога да ви разведа наоколо, ако искате — предложи той. — Да разгледате това-онова, каквото има, де. Не е много.

— Някой друг път, благодаря.

Жоел хвърли цигарата си на улицата.

— Къде сте отседнали? В Лез Имортел? Или имате роднини тук?

По някаква причина — може би заради оценяващия му поглед — нямах желание да му казвам коя съм. Кимнах.

— Отседнах в Ле Салан.

— Сигурно ви харесва примитивният живот, а? Там, на запад, при козите и солните тресавища? Много хора там имат по шест пръста на всяка ръка, знаете ли? Бракове между роднини — той завъртя очи, после ме погледна по-внимателно и макар и със закъснение, ме позна. — Познавам те — каза накрая. — Ти си момичето на Прасто. Моник… Мари…

— Мадо — отговорих аз.

— Чух, че си се върнала. Не те познах.

— Как ще ме познаеш? Никога не сме били приятели, нали?

Жоел самодоволно отметна косата си.

— Значи си се върнала в Ле Салан? Какви ли не хора има! — безразличието ми охлади интереса му. Той отново запали цигара, като използваше сребърна запалка „Харли Дейвидсън“, голяма почти колкото пакет „Житан“. — На мен ми дай живот в градовете. Един ден ще яхна мотора и ще отпраша, хе-хе. Където и да е, само не тук. Не си мисли, че ще кисна в Льо Дьовен до края на живота си — Жоел прибра запалката в джоба си и тръгна с важна крачка през улицата към хондата, като ме остави сама пред колибите.

Бях свалила обувките си и пясъкът под краката ми вече беше топъл. Отново усетих плътността му. На едно място още личаха следи от трактор, останали от миналата нощ. Спомних си как колелата на ремаркето затънаха, докато се мъчехме да изкараме пострадалата „Елеанор“ на пътя, как поддадоха под натиска на общата ни тежест, спомних си и аромата на див чесън на дюните…

Спрях. Този аромат. Тогава също мислех за него. По някаква причина го свързвах с Флин и с нещо, което Матиас Геноле бе казал в пристъп на ярост, с треперещи ръце, разгневен от забележка на Жожо льо Гоелан — нещо за някакъв плаж. Това беше. „Можеше да бъде наш.“ Защо? Късметът се обръща, каза той. Но защо спомена плажа? Нещо все още ми убягваше, нещо свързано с ухание на мащерка и див чесън и сол от дюните. Няма значение, не беше важно. Стигнах до самата вода, която се готвеше да придойде, но още чакаше, леко се плискаше и образуваше ручейчета в пясъка, процеждаше се през пукнатините под скалите. Отляво, недалеч от кея, се виждаше дигата, подсилена с каменни блокове, така че да образува широк вълнолом, който се простираше на сто метра разстояние. Две деца вече се катереха по него, аз чувах виковете им, толкова сходни с писъците на чайките в ясния въздух. Опитах да си представя какво би направил един плаж с Ле Салан, каква търговия би донесъл, какво оживление. Този плаж ви е късметът, беше казал Матиас. Лисицата Брисман за пореден път бе оправдал прозвището си.

Камъните на вълнолома бяха още гладки и незамърсени от миди и водорасли. Откъм близката страна той беше висок около два метра; от далечната бе много по-нисък. Там се беше събрал пясък, довлечен от течението. Чувах двете деца, които играеха там, като се замеряха с шепи водорасли и възторжено пищяха. Погледнах отново към колибите. Единствената оцеляла колиба в Ла Гулю се издигаше високо над земята: представих си дългите й крака като на насекомо, стъпили на скалата. Колибите край Лез Имортел стояха здраво на земята, почти нямаше процеп отдолу, в който да се пъхнеш.

Плажът се е сдобил с пясък, казах си аз.

Изведнъж разбрах: ароматът на див чесън се усили и чух Флин да казва как Тоанет си спомня, че е имало и кей, и плаж, и всичко останало в Ла Гулю. Представих си колибата на брега и се замислих къде се е дянал всичкият пясък.

Децата още се замеряха с водорасли. В далечния край на вълнолома имаше много водорасли, не толкова, колкото се събираха някога в Ла Гулю, но при Лез Имортел някой сигурно ги чистеше всеки ден. Когато се приближих, видях, че сред кафявите и зелените водорасли има нещо тъмночервено и това червено ми напомни нещо. Разрових ги с крак, за да махна горния слой.

И тогава го познах. Беше лошо пострадало от прилива, коприната се бе разръфала, а бродерията беше разкъсана и цялото беше овъргаляно в мокър пясък. Но не можеше да се сбърка. Церемониалната пола на света Марина, изгубена в нощта на фестивала и изхвърлена на брега не в Лакомницата, както очаквахме, а тук, в Лез Имортел, късметът на Ла Усиниер. Изхвърлена от прилива.

Приливът.

Изведнъж почувствах, че треперя, но не от студ. Обвинявахме южния вятър за всичките си нещастия, но всъщност приливите и отливите се бяха променили; същите, които някога подгонваха рибата към Лакомницата и които сега й бяха взели всичко, приливите, които връхлитаха през малкия залив право в селото, а преди Поент Гризнос ни пазеше от тях.

Дълго гледах парчето коприна и не смеех дори да си поема дъх. Толкова много асоциации, толкова много образи. Гледах крайбрежните колиби, пясъка, стария вълнолом. Кога е бил построен за пръв път? Кога са изчезнали плажът и кеят в Ла Гулю? А и тази нова конструкция бе построена върху старата толкова скоро, че дори мидите и раците още не бяха се настанили.

Едно води към друго: дребни причинно-следствени връзки, дребни промени. Приливите и теченията се променят бързо на остров, толкова малък и песъчлив като Льо Дьовен, и последиците от всяка подобна промяна могат да бъдат опустошителни. Силните приливи измиват пясъка, беше казал Гислен в нощта, когато спасявахме „Елеанор“. Брисман пазеше инвестициите си.

Той беше мил с мен, загрижен за последиците от наводнението. Освен това проявяваше интерес към земята на Дебелия Жан. Беше предлагал и на Тоанет да купи къщата й. С колко други бе разговарял за същото?

Приливите и отливите се променят, без да питат. На острова това е аксиома. Но морето не е напълно произволна сила. Понякога тя може да бъде предсказана — дори до известна степен овладяна. Саланци обаче са забележително незаинтересовани по отношение на причината и следствието в околния им свят. За тях изучаването на приливите и отливите е загуба на време. Може би затова толкова години не бяха забелязали. Погледнах отново парчето окъсана коприна, част от церемониалните одежди на света Марина. Толкова малък ключ ме доведе до такова мащабно заключение. Но сега, след като бях направила връзката, мисълта за това ме обсеби. Възможно ли беше предпазните мерки на Брисман да са повлияли по някакъв начин на приливите в Ле Салан? И ако е така, дали той бе разбрал?

13

Първата ми мисъл беше веднага да отида при Брисман. След това обаче размислих и реших да не го правя. Представих си стъписания му поглед, присмехулната искрица в очите, чух щедрите изблици на смях, докато се опитвам да му обясня подозренията си. А и той беше добър с мен, почти като баща. Мразех се за това, че го подозирам.

Но убеждението, че укрепителните съоръжения в Ла Усиниер са предизвикали наводненията в Ле Салан, бе твърде силно, за да го пренебрегна. Уравнението беше просто като две и две и толкова ясно, като го видиш в действие.

Капюсин и Тоанет изглеждаха незаинтересовани от откритието ми. През нощта водата пак беше придошла и настроението при Анжело бе още по-мрачно отпреди. Саланци давеха новата си скръб в навъсено мълчание.

— Виж, ако беше намерила самата Светица… — усмихна се Тоанет и оголи редките си зъби. — Тя е късметът на Ле Салан, не някакъв плаж отпреди трийсет години. Пък и нали не казваш, че света Марина е изминала целия път до Лез Имортел? Ето това щеше да е чудо.

Естествено, от Светицата все още нямаше и следа нито на Поент, нито дори в Ла Гулю. Най-вероятно се е заровила, казваше Тоанет, потънала е в тинята край Гризнос и след двайсетина години някое дете ще я намери, докато се гмурка за миди — така де, ако изобщо я намери.

Общото убеждение в селото беше, че Светицата е изоставила Ле Салан. Най-суеверните говореха, че ни чака черна година, дори най-младите хора в селото бяха отчаяни от загубата.

— Фестивалът на света Марина беше единственото, което ни събираше всички заедно — обясни Капюсин, докато си наливаше щедро дьовиноаз в чашата с кафе. — Само тогава гледахме да се спогодим. Сега всички ще се разделят. И нищо не можем да направим.

Тя махна към прозореца, но нямаше нужда да поглеждам навън, за да разбера какво има предвид. Нито времето, нито риболовът бяха добри. Силните августовски приливи наближаваха своя край, но септември щеше да доведе след себе си още по-лоши, а октомврийското равноденствие щеше да донесе бури над Атлантическия океан и над острова. „Рю дьо л’Осеан“ представляваше кална каша. Заедно с „Елеанор“ няколко други плоскодънни лодки бяха изхвърлени в морето, макар да ги бяха издърпали високо над линията на прилива. Най-лошото беше, че скумрията сякаш съвсем изчезна и риболовът замря. Положението се утежняваше допълнително от факта, че рибарите в Ла Усиниер се радваха на небивал късмет.

— Това е проклятие — заяви Аристид от съседната маса. — Тези проклети усиниерци! Всичко превзеха. Пристанището, града, та сега и рибата. Скоро ще останат само няколко скали, за които да се хванем.

Той намести дървения си крак в по-удобна поза и отпи голяма глътка дьовиноаз.

— Всичко им е наред в Ла Усиниер — обади се Омер от другия край на масата. — Дъщеря ми Мерседес разправя, че товарят риба с камиони. Някои хора имат късмет във всичко.

— Късмет ли? — това беше Матиас Геноле, седнал сам с мрачна физиономия на бара. — Късметът няма нищо общо. Пари имат те: много пари и здрави укрепления. И ние щяхме да се оправим, ако ги имахме.

— Пак старата песен — презрително отсече Аристид. — Приказваш като стара баба — и ме стрелна с поглед: той не криеше, че според него в бара на Анжело не бива да влизат жени. — Наистина на кого му е притрябвал късмет? Ако ти трябват пари, винаги можеш да заемеш от приятелчетата си в Ла Усиниер.

Двамата открай време се обиждаха така: всеки престорено обвиняваше другия, че се е съюзил с враговете. Матиас стана. Дългите му мустаци трепереха.

— Да не мислиш, че ще взема пари от Брисман, а? Да не мислиш, че ще се продам и на него!

— Ти пръв спомена за укрепления, не аз!

Двамата старци се бяха изправили и се гледаха страшно като библейски пророци съперници. Омер, който дотогава слушаше, се намеси:

— Млъкнете и двамата — добродушният му глас беше необичайно строг. — Не само вие имате проблеми.

Аристид леко се смути: въпреки опитите на Омер да я укрепи с торби пясък къщата на Просаж бе една от най-пострадалите при наводненията.

— Вярно е — обади се Тоанет. — Стари козли такива, няма да спрете да се карате, дори селото да потъне.

Аристид отново седна с престорено равнодушие.

— Кажи го на Геноле — отсече той сухо. — Той разправя как ще продава земята, не аз.

Не беше моя работа да се меся. Но не можах да се сдържа. Откритието при Лез Имортел така бе обсебило съзнанието ми, че исках всички други да научат. Мислех, че това е послание за надежда, ясно доказателство за това, че сами можем да изковем късмета си.

— Не виждам защо да се грижиш за опазването на Ле Салан означава да се продадеш — казах аз колкото може по-любезно.

Аристид ме погледна презрително.

— Ето, пак започва — обяви той на висок глас и удари с бастун по крака на масата. — Кълве и кълве! Знаех си, че няма да изтрае дълго!

Бях твърдо решена да не избухвам пред него.

— Всеки ще си помисли, че не ви интересува какво става тук — отвърнах аз, — стига само усиниерци да не се месят.

— Хе! — старецът извърна глава. — Теб какво те засяга? Ти си добре, имаш си Брисман, който се грижи за теб.

Споменаването на Брисман ме накара да се почувствам неудобно. Бях сигурна, че той не знае за последиците от укрепленията при Лез Имортел и въпреки това не ми се искаше да говоря за тях пред Аристид, който веднага щеше да си помисли най-лошото.

— Превърнали сте Брисман в някакъв демон — казах аз. — Може би е време да погледнете на нещата в перспектива. Да приемете помощта му, вместо да се карате с него.

— Той не може да ни помогне — отвърна Аристид, без да ме погледне. — Никой не може.

— Не ви разбирам! — възкликнах аз. — Какво се е случило с Ле Салан? Всичко е съсипано, пътят е наводнен, лодките са отнесени в морето, къщите се рушат. Защо никой не прави нищо? Защо само си седите и гледате отстрани?

Аристид отговори през рамо:

— Какво трябва да направим, а? Да обърнем прилива като цар Канут?

— Винаги може да се направи нещо — казах аз. — Какво ще кажете за укрепления по брега като тези в Ла Усиниер? За торби пясък, като няма друго, за да се предпази пътят?

— Безполезно — отсече старецът и нетърпеливо придърпа дървения си крак. — Не можеш да заповядваш на морето. Все едно да плюеш срещу вятъра.

Вятърът духаше приятно в лицето ми, докато вървях обезсърчена по „Рю дьо л’Осеан“. Какъв беше смисълът да се опитвам да помогна? Какъв смисъл имаше каквото и да било, след като Ле Салан не искаше да се промени?

Този упорит стоицизъм е най-характерната черта на саланци, черта, породена не от самоувереност, а от фатализъм, дори суеверие. Какво каза той? „Все едно да плюеш срещу вятъра.“ Взех един камък от пътя и го хвърлих колкото може по-надалеч срещу вятъра: той падна в една амофила[1] и се изгуби. За миг помислих за майка си: как цялата й топлота и добри намерения се бяха изпарили, оставяйки след себе си безразличие, тревога и горчиви мисли. Тя също обичаше острова. Някога.

Но аз бях наследила ината на баща си. Тя често говореше за това през тихите ни вечери заедно в малкия парижки апартамент. Казваше, че Адриен повече прилича на нея: любящо, дружелюбно момиче. Аз бях трудно дете, затворена в себе си, намусена. Ех, ако на Адриен не й се беше наложило да се премести в Танжер…

Аз не реагирах на тези жалби. Нямаше смисъл дори да опитвам. Отдавна бях престанала да изтъквам очевидното — че Адриен почти не пише, че не се обажда, че нито веднъж не я е поканила на гости. Адриен не беше принудена да заминава където и да било, просто сякаш тя и Марен бяха решили да се отдалечат колкото може повече от Льо Дьовен. Но за майка ми мълчанието й само доказваше нейната всеотдайност към новото й семейство. Малкото писма, които получавахме, бяха немногословни, единствената полароидна снимка на децата й заемаше почетно място над камината. Новият живот на Адриен в Танжер — романтично превърнат във вълшебна приказка за царкини и замъци — беше нирвана, за която и двете можехме само да копнеем и към която може би един ден щяхме да бъдем призвани.

Отърсих се от неприятните мисли. Останах насаме с откритието си, подплатено единствено с парче коприна за доказателство. Но се нуждаех от още доказателства — както за себе си, така и за другите, — доказателства, с които да мога да отида при Клод Брисман и по възможност да получа помощта му. Разбира се, мислех си, ако му покажа какво е причинил неволно с действията си — ако докажа, че носи отговорност за това, — тогава ще му се наложи да предприеме нещо.

Първо отидох в къщата. Там цареше същият тревожен безпорядък и за миг почти изгубих самообладание. За мен винаги имаше свободна стая в Лез Имортел, така беше казал Брисман. Трябваше само да поискам. Представях си чисто легло, бели чаршафи, топла вода. Спомних си малкия апартамент в Париж с паркет на пода и успокояващ мирис на боя и лак. Спомних си кафенето отсреща и мидите с пържени картофи в петък вечер, а понякога и кино след това. Какво правя още тук? — запитах се аз. Защо си причинявам всичко това?

Взех една от книгите си и разгладих смачканите страници. Приказка в картинки, ярко илюстрирана, за една принцеса, превърната в птица от зла магьосница, и един ловец… Като дете имах богато въображение, вътрешният ми живот компенсираше монотонното ежедневие на острова. Предполагах, че баща ми прави същото. Но сега вече не бях сигурна дали искам да знам какво се крие зад мълчанието му.

Взех още няколко книги — не ми беше приятно да ги гледам така небрежно разпилени по земята, примесени с парчета стъкло. Дрехите ми бяха по-маловажни — бях донесла съвсем малко и имах намерение да си купя други в Ла Усиниер, — но аз ги събрах и ги пъхнах в пералнята. Малкото листа хартия, материалите за рисуване, останали от детските ми години — кутия с напукани акварелни бои, четка, — прибрах в кашона до леглото. Тогава видях нещо до единия му крак: нещо лъскаво, скрито в гънката на килима, който покриваше каменния под. Твърде лъскаво, за да бъде стъкло, с матов блясък от светлината, която се процеждаше между капаците на прозореца. Взех го.

Беше медальонът на баща ми, същият, който бях забелязала преди на врата му, малко нащърбен и със скъсана верижка, която висеше от халката. Казах си, че може би го е изгубил, докато е вилнял из къщата, вероятно при опит да разхлаби яката си е скъсал верижката и не е забелязал как медальонът се е изхлузил изпод ризата му. Разгледах го внимателно. Беше посребрен, голям колкото петфранкова монета и отстрани имаше издатина за по-удобно отваряне и затваряне. Женско бижу, бих казала. По някаква причина се сетих за Капюсин. Амулет.

Отворих го, като изпитвах чувство на вина, сякаш шпионирах тайна любовна връзка на баща си, и нещо падна в ръката ми: пухкава къдрица. Беше кестенява, каквато бе някога неговата коса, и първото, което ми хрумна, беше, че е на брат му. Дебелия Жан нямаше склонност към романтика, никога — поне доколкото си спомнях — не се сещаше за рождения ден на майка ми или за годишнината от сватбата им и мисълта, че може досега да носи медальон с кичур от косата й, ми се стори толкова невероятна, че ме накара да се усмихна неловко. После разтворих по-широко медальона и видях снимката.

Беше изрязана от по-голяма: детско личице, широко усмихнато с оголени едри зъби в малката рамка, с щръкнала напред къса коса и големи кръгли очи… Гледах и не можех да повярвам, изучавах я обстойно, сякаш така можех да превърна собствения си образ в този на някой друг, по-достоен. Но това със сигурност бях аз: моята снимка от портрета от рождения ми ден, едната ми ръка стиснала ножа за тортата, другата протегната извън рамката към рамото на баща ми. Извадих оригиналната снимка от джоба си, където беше започнала да се окъсва от продължително мачкане. Сега лицето на Адриен ми се стори намусено, завистливо, главата й капризно обърната настрана като на дете, несвикнало да бъде пренебрегвано…

Изпитах прилив на чувства, от които бузите ми пламнаха, а сърцето ми затуптя бясно. В края на краищата мен беше избрал, моята снимка бе носил на врата си заедно с кичур от бебешката ми коса. Не на майка ми. Не на Адриен. Моята. Въобразявах си, че ме е забравил, а през цялото това време съм била единствената, за която е мислил, която е носил тайно със себе си като щастлив талисман. Какво значение имаше, че не бе отговорил на писмата ми? Какво значение имаше, че мълчеше?

Станах, стиснала в ръка медальона, забравила всичките си съмнения. Сега знаех точно какво да правя.

Изчаках падането на нощта. Приливът почти бе достигнал връхната си точка — подходящо време за това, което бях намислила. Обух ботушите си, сложих моряшка риза, излязох и тръгнах по ветровитите дюни. Точно срещу Ла Гулю се виждаше мъждивата светлина на континента, фарът отправяше червеното си предупреждение, като примигваше през няколко секунди; навсякъде другаде морето блестеше с онова светло сияние, характерно за Лазурния бряг, като от време на време грейваше по-ярко, когато облаците разчистваха по-голяма част от луната.

На покрива на бункера забелязах Флин, който гледаше към залива: силуетът му се открояваше ясно на фона на небето. Наблюдавах го минута-две, като се мъчех да отгатна какво прави, но беше твърде далеч. Забързах към Ла Гулю, където приливът скоро щеше да премине в отлив.

В чантата, която носех през рамо, бях взела няколко пластмасови оранжеви плавки, които рибарите на острова използват за мрежите си при лов на скумрия. Като дете се бях научила да плувам с помощта на пояс, направен от такива плавки, освен това често ги използвахме за маркиране на кошовете за омари и раци, които пускахме от Ла Гулю и после събирахме от скалите при отлив, или ги нижехме като гигантски мъниста. Тогава това беше игра, но достатъчно сериозна: всеки рибар би дал по един франк за намерена плавка и често това бяха единствените джобни пари, които имахме. Играта и плавките щяха да ми послужат тази нощ.

Като застанах на скалите под носа, аз ги хвърлих в морето — трийсет общо, — като гледах да се целя отвъд линията на вълните в откритото течение. Някога, не много отдавна, поне половината плавки се връщаха обратно в залива със следващия прилив. А сега… но тъкмо в това се състоеше експериментът.

Останах да ги наблюдавам няколко минути. Беше топло въпреки силния вятър — последният дъх на лятото — и когато облаците над главата ми се разсеяха, видях широкия Млечен път в небето. Внезапно обзета от невъзмутимо спокойствие, аз зачаках под огромното, щедро обсипано със звезди небе началото на отлива.

[1] Ammophyla arenaria (лат.) — растение, което се използва за укрепване на пясъчни дюни. — Бел.прев. ↑

14

По светлината от прозореца в кухнята познах, че Дебелия Жан се е върнал. Виждах силуета му — с цигара в устата, прегърбен, масивен като скала на фона на жълтата светлина. Обзе ме безпокойство. Дали ще ми проговори? Дали пак ще буйства?

Когато влязох, той не се обърна. Не очаквах да го направи. Вместо това остана неподвижен сред безпорядъка, който беше причинил, с чаша кафе в едната ръка и цигара „Житан“ между пожълтелите си пръсти.

— Изпуснал си този медальон — казах аз, като сложих медальона на масата до него.

Стори ми се, че долових промяна в стойката му, но той не ме погледна. Невъзмутим и неподвижен като статуята на света Марина, баща ми сякаш не можеше да помръдне.

— Утре ще се заема с подреждането — казах. — Ще трябва малко да се потрудя, но скоро пак ще ти бъде удобно.

Отговор отново не последва. Вместо гняв изпитах внезапен и силен пристъп на съжаление към него, към мрачното му мълчание, към уморените му очи.

— Всичко е наред — добавих. — Ще се оправиш.

Приближих се към него и обвих ръце около врата му; лъхна ме старият мирис на сол, пот, боя и лак и двамата седяхме така около минута, докато цигарата изгоря до малък фас и падна от ръката му на каменния под сред пищен фойерверк от искри.

* * *

На другата сутрин станах рано и излязох да търся плавките си. Не се виждаха нито в Ла Гулю, нито по-навътре в залива към Ле Салан. Не очаквах да ги намеря. Бяха настанали гладни времена за Лакомницата.

Пристигнах в Ла Усиниер преди шест, небето беше ясно и бледо и наоколо се мяркаха само няколко души — предимно рибари. Стори ми се, че видях Жожо льо Гоелан да се рови в плитчините и два силуета далеч зад линията на прилива с големи квадратни мрежи, каквито усиниерците използват за скариди. С изключение на тях мястото беше пусто.

Намерих първата от оранжевите си плавки под вълнолома. Взех я и тръгнах по-нататък, като спирах тук-таме, за да обърна камък или топка водорасли. Когато стигнах укреплението на вълнолома, вече бях събрала още десетина плавки, а забелязах още три между скалите на една ръка разстояние от мен.

Общо шестнайсет. Добър улов.

— Това игра ли е?

Обърнах се прекалено рязко, чантата ми падна на мокрия пясък и съдържанието й се изсипа. Флин разгледа плавките с любопитство. Косата му се вееше на вятъра като предупредителен флаг.

— Е, така ли е?

Спомних си вчерашното му безразличие. Днес изглеждаше спокоен, доволен от себе си, от напрегнатия му поглед нямаше и следа.

Не му отговорих веднага. Вместо това се наведох да събера плавките и после много бавно ги прибрах в чантата. Шестнайсет от трийсет. Малко повече от половината. Но все пак беше достатъчно, за да потвърди това, което вече знаех.

— Не ми приличаш на чистачите по плажа — каза Флин, който продължаваше да ме наблюдава. — Намери ли нещо интересно?

Запитах се как ме възприема. Като градско момиче на почивка? Като натрапник? Като заплаха?

Седнах в подножието на крайбрежната стена и му разказах какво съм открила с помощта на рисунки в пясъка. Треперех — сутрешният вятър беше студен, — но умът ми бе бистър. Доказателството беше налице, толкова лесно забележимо, стига само да се огледаш. Сега Брисман трябваше да обърне внимание на предположенията ми. Трябваше да ме изслуша.

Флин прие всичко с влудяващо спокойствие. Зачудих се откъде ми бе хрумнало да избера точно него, за да му съобщя новината си — някакъв чужденец, външен човек. Естествено, че не го интересуваше. За него всички места бяха еднакви.

— Това не те ли засяга? Изобщо ли не те интересува какво става тук?

Флин ме погледна с любопитство.

— Това е коренна промяна за теб, нали? Миналия път, доколкото си спомням, смяташе да си измиеш ръцете и да пратиш по дяволите всички в Ле Салан. Включително баща си.

Почувствах как лицето ми пламва.

— Не е вярно — възразих аз. — Опитвам се да помогна.

— Знам. Но си губиш времето.

— Брисман ще ми помогне — упорствах аз. — Ще му се наложи.

Той се усмихна тъжно.

— Така ли мислиш?

— Ако не го направи, тогава сами ще измислим нещо. Много хора в селото ще искат да помогнат. Сега имам доказателство.

Флин въздъхна.

— Не можеш да докажеш нищо на тези хора — търпеливо обясни той. — Твоята логика е непонятна за тях. Те по-скоро ще седят да се молят и да се оплакват, докато водата ги залее презглава. Наистина ли мислиш, че някой от тях ще загърби препирните и ще помогне на селото? Мислиш ли, че ще те послушат, ако им го предложиш?

Гледах го втренчено. Беше прав, разбира се. И аз виждах, че е така.

— Мога да опитам — казах аз. — Все някой трябва да опита.

Флин се усмихна.

— Знаеш ли как те наричат в селото? Кокошката. Все кълвеш, все чоплиш нещо.

Кокошката. За миг загубих ума и дума, твърде ядосана, за да мога да говоря. Ядосана на себе си за загрижеността. На него за пораженческото му безгрижие. На тях за глупавото им животинско безразличие.

— Погледни откъм добрата страна — хитро отбеляза Флин. — Сега поне си имаш прякор.

15

Не биваше изобщо да говоря с него, мислех си аз. Не му вярвах, не го харесвах, защо очаквах да разбере? Докато вървях през пустия плаж към бялата сграда, чувствах как ме обливат ту горещи, ту студени вълни. Глупаво беше от моя страна да търся одобрението му, защото беше чужденец, човек от континента, който намираше решения на технически проблеми. Исках да го впечатля със заключенията си, да му покажа, че не съм интригантката, за каквато ме смята. А той само ми се изсмя. Пясъкът шумолеше под краката ми, докато изкачвах стъпалата към крайбрежната алея, пясък имаше и под ноктите ми. Изобщо не трябваше да говоря с Флин, повтарях си ядосана. Трябваше да имам доверие на Брисман.

Намерих го във фоайето на Лез Имортел да прелиства някаква тетрадка. Изглеждаше доволен от това, че ме вижда и за миг изпитах такова облекчение, че едва се удържах да не заплача. Ръцете му ме погълнаха, обгърна ме мирис на одеколон, гласът му забоботи весело:

— Мадо! Тъкмо си мислех за теб. Купих ти подарък — бях захвърлила чантата с плавките на теракотовия под.

Дишах с усилие в гигантската му прегръдка.

— Почакай малко. Сега ще ти го донеса. Мисля, че ще ти бъде по мярка.

За минута останах сама във фоайето, след като Брисман се скри в една от задните стаи. След малко се появи с нещо, увито в опаковъчна хартия.

— Хайде, шери[1], отвори го. Червеното е любимият ти цвят, а? Сигурен бях.

Майка ми винаги бе смятала, че за разлика от нея и Адриен аз просто не се интересувам от красиви неща. Оставях я да се заблуждава с презрителните ми забележки и видимата незаинтересованост от външния ми вид, но истината беше, че ненавиждах сестра си с нейните прически, козметика за разкрасяване и кикотещи се приятелки, защото знаех, че е безсмислено да искам същото. По-добре беше да се преструвам, че не искам подобни неща. По-добре беше да не обръщам внимание.

Опаковъчната хартия шумолеше ефирно под пръстите ми. В първия миг не можах да кажа нищо.

— Не ти харесва — отбеляза Брисман и мустаците му увиснаха като на тъжно куче.

От изненада бях изгубила ума и дума.

— Харесва ми — успях да произнеса накрая. — Красива е.

Беше улучил размера ми с абсолютна точност. А роклята беше прекрасна: яркочервен крепдешин, който сияеше на ясното утринно слънце. Представих си как вървя с нея из Париж, може би със сандали на високи токове и разпусната коса…

Брисман изглеждаше нелепо щастлив.

— Помислих, че може да те разсее от проблемите. Да те разведри — погледът му падна върху чантата с плавките в краката ми. — Какво е това, Мадо? Събираш боклуци по плажа?

Поклатих глава.

— Правя проучване.

Не ми беше трудно да разкажа на Флин за откритието си. Но много по-трудно ми беше да говоря с Брисман, макар че той ме слушаше без следа от насмешка, като току кимаше заинтересовано, докато аз излагах откритието си с помощта на много жестове.

— Това тук е Ле Салан. Виждате ли посоката на основните течения от Ла Жьоте? Това е преобладаващият вятър от запад. А това е Гълфстрийм. Знаем, че Ла Жьоте предпазва източната страна на острова, но пясъчната ивица тук — при тази дума почуках с пръст — отклонява ето това течение, което минава покрай Поент Гризнос и се влива тук, в Ла Гулю.

Брисман кимна мълчаливо, за да ме окуражи.

— Или поне преди беше така. Но сега се е променило. Вместо да свърши тук, то минава покрай Ла Гулю и свършва тук.

— Да, в Лез Имортел.

— Затова „Елеанор“ не влезе в залива и се озова от другата страна на острова. Затова и скумрията се е преместила!

Той отново кимна.

— Но това не е всичко — продължих аз. — Защо нещата се променят тъкмо сега? Какво се е променило? — Брисман като че ли се замисли. Погледът му се стрелна към морето и очите му отразиха слънчевата светлина. — Вижте — аз посочих към новите укрепления оттатък плажа. От мястото, където седяхме, те се виждаха съвсем ясно, чипият нос на дигата стърчеше на изток с вълноломи от двете страни.

— Виждате ли как е станало? Направили сте дигата достатъчно дълга, за да се образува спокойно място тук. Вълноломът предпазва пясъка от измиване. А дигата предпазва плажа и премества течението съвсем малко по-нататък, при което то донася пясък от Ла Жьоте — от нашата част на острова — към Лез Имортел.

Брисман отново кимна. Реших, че не е разбрал докрай какво му казвам.

— Е, не виждате ли какво е станало? — отново попитах аз. — Трябва да направим нещо. Това трябва да спре, преди щетите да са станали непоправими.

— Да спре? — той вдигна вежди.

— Ами, да. Ле Салан… наводненията…

Брисман сложи съчувствено ръце на раменете ми.

— Малка моя Мадо, знам, че се опитваш да помогнеш. Но плажът Лез Имортел трябва да бъде защитен. Тъкмо затова сложихме вълнолома. Сега не мога да го махна само защото някакви си течения са се преместили. Не знаем дали иначе нямаше пак да се преместят — той махна с масивната си ръка. — Представи си двойка сиамски близнаци. Понякога се налага да бъдат разделени, за да може поне единият да оцелее — Брисман ме погледна право в очите, за да се увери, че съм разбрала какво казва. — И понякога трябва да се направи труден избор.

Погледнах го, внезапно вцепенена. Какво ми говореше той? Че Ле Салан трябва да се жертва, за да може Ла Усиниер да оцелее? Че това, което става, е неизбежно?

Спомних си за всичките години, през които беше поддържал контакт с нас, за бъбривите писма, колетите с книги, подаръците. За да бъде в течение, да не се лишава от допълнителните възможности. За да пази инвестицията си.

— Знаехте, нали? — бавно произнесох аз. — От самото начало сте знаели, че това ще се случи. И не сте казали и дума.

Позата му — с приведени рамене и ръце в джобовете — съумяваше да предаде дълбоката му обида от това жестоко обвинение.

— Малка ми Мадо, как можеш да говориш така? Това е нещастие, няма спор. Но стават такива неща. И ако ми позволиш, ще ти кажа, че това само засилва тревогата ми за баща ти и твърдото ми убеждение, че в края на краищата другаде ще се чувства по-добре.

Погледнах го.

— Казахте, че баща ми е болен — произнесох аз с ясен глас. — Какво точно му има? — за миг забелязах у него колебание. — Болно сърце? Черен дроб? Бели дробове?

— Мадо, не знам подробностите, а и честно казано…

— Рак ли има? Или цироза?

— Както ти казах, Мадо, не знам подробности — сега беше по-малко дружелюбен, долавях напрежение в челюстта му. — Но мога да се обадя на моя лекар когато пожелаеш и той ще изкаже обективното си професионално мнение.

„На моя лекар“. Сведох поглед към подаръка на Брисман в своя пашкул от опаковъчна хартия. Слънцето жадно обгръщаше огнената коприна. Прав е, казах си, червеното е любимият ми цвят. Знаех, че мога да оставя всичко в неговите ръце. Да се върна в Париж — новият сезон в галериите тъкмо започваше — и да работя върху новото си портфолио. Този път градски пейзажи, може би малко портрети. След десет години като че ли бях готова да сменя темата.

Но знаех, че няма да го направя. Нещата се бяха променили, островът се беше променил, а с него и част от мен. Носталгията, която изпитвах към Ле Салан през цялото време, докато бях далеч, бе прераснала в нещо по-дълбоко, в нещо по-силно. А колкото до завръщането ми у дома — илюзиите, сантименталността, разочарованието, радостта, — сега разбирах, че то още не се е случило. До този момент все още не се бях завърнала у дома.

— Знаех, че мога да разчитам на теб — Брисман беше приел мълчанието ми за съгласие. — Можеш да се преместиш в Лез Имортел, докато уредим нещата. Страх ме е, като си помисля как живееш в онази къща с Дебелия Жан. Ще ти дам най-хубавия си апартамент. За сметка на заведението.

Дори сега, когато бях убедена, че крие истината от мен, почувствах необяснима благодарност. Пропъдих я.

— Не, благодаря — чух се да казвам. — Ще си остана у дома.

[1] Скъпа (фр). — Бел.прев. ↑

16

Седмицата, която последва, пак донесе лошо време. Солниците зад селото се наводниха, като унищожиха плодовете на двегодишен труд. Търсенето на Светицата трябваше да бъде отложено заради силните приливи, макар че само шепа оптимисти все още се надяваха, че ще я намерят. Изчезна втора рибарска лодка, „Кориган“ на Матиас Геноле, най-старата плаваща лодка в селото. От силните ветрове заседна в скалите точно срещу Гризнос и Матиас и Ален не можаха да я измъкнат. Дори Аристид отбеляза, че това е голяма загуба.

— Беше на сто години — оплакваше лодката Капюсин. — Спомням си я как излизаше в морето още когато бях момиче. С красиви червени платна. Разбира се, по онова време и Аристид имаше „Пеош а Лабур“ и си спомням как двете излизаха заедно всеки ден, как се състезаваха коя ще изпревари другата. Това беше преди да умре синът му Оливие, разбира се, и преди Аристид да загуби единия си крак. После „Пеош“ стоя в солния канал, докато започна да се руши, и една зима приливът я отнесе, а той не си мръдна пръста, за да я спаси — тя сви пухкавите си рамене. — Нямаше да го познаеш в онези дни, Мадо. Тогава беше друг човек, като по-млад. Така и не се възстанови след смъртта на Оливие. Сега изобщо не го споменава.

Станало по глупава случайност. Винаги става така. По време на отлив Оливие и Аристид оглеждали някакъв рибарски кораб, който се разбил при Ла Жьоте, неочаквано корабът се изместил и Оливие се озовал залостен вътре под ватерлинията. Аристид се опитал да го издърпа с „Ла Пеош“, но се плъзнал между лодката си и кораба и заклещил единия си крак. Викал за помощ, но никой не го чул. Три часа по-късно го прибрал случайно минаващ рибар, но дотогава отливът се обърнал на прилив и Оливие се удавил.

— Аристид чул всичко — продължи Капюсин, като наля в кафето си малко касисов ликьор. — Каза, че чувал как Оливие вика за помощ, как вика и плаче, докато водата придошла.

Така и не намерили тялото. Отливът отнесъл кораба в Нид’Пул, преди да успеят да го претърсят, и той се отдалечил твърде бързо. Илер, местният ветеринар, ампутирал крака на Аристид (в Ле Салан няма лекар, а Аристид отказал да се довери на усиниерец), но той се кълне, че и сега го чувства и че нощем го сърби и го боли. Обяснява това с факта, че Оливие е останал непогребан. Но пък погребали крака по настояване на Аристид и гробът още може да се види в далечния край на Ла Буш. На мястото стърчи дървена табела, на която някой е написал: „Тук почива кракът на стария Бастоне — марширува напред към славата!“ Отдолу някой е посадил растения, които на пръв поглед приличат на цветя, но по-отблизо се вижда, че е ред картофи. Капюсин подозира, че е работа на Геноле.

— После другият му син Филип избяга — продължи тя. — И Аристид хвърли всички сили в съдебния процес срещу Геноле, а Дезире, като не й останаха свои деца, се грижеше за Ксавие. Горкият стар Аристид вече не беше същият. Дори след като му казах, че за мен няма значение дали кракът му е ампутиран или не — Капюсин се подсмихна с уморена похотливост. — Още кафе с касисов ликьор?

Аз поклатих отрицателно глава. Чувах как Лоло и Дамиен крещят сред дюните около караваната.

— Някога той беше хубав мъж — припомняше си Капюсин. — Сигурно всички са били хубави тогава, всичките ми момчета. Цигара? — тя ловко запали и всмука дима с доволно ръмжене. — Не? Трябва да опиташ, знаеш ли? Успокоява.

Усмихнах се.

— Не мисля.

— Твоя воля — Капюсин сви закръглените си рамене и те изопнаха коприната на халата й. — Аз се нуждая от своите дребни пороци — тя махна с глава към кутията пияни вишни до прозореца. — Ще ми подадеш ли едно бонбонче, мила?

Кутията беше нова, във формата на сърце, все още наполовина пълна.

— От един обожател — обясни Капюсин и пъхна бонбона в устата си. — Още ме бива, дори на моята възраст. Вземи си.

— Не, мисля, че ти си повече по тия неща — отговорих й аз.

— Мила моя, аз съм повече по много неща — каза Капюсин и завъртя очи.

Засмях се.

— Както виждам, не се тревожиш особено от наводненията.

— Уф! — тя отново сви рамене. — Винаги мога да се преместя, ако ми се наложи. Малко ще бъде трудно да помръдна тая стара кранта след толкова години, но ще се справя — Капюсин поклати глава. — Не, аз нямам за какво да се тревожа. Колкото до останалите…

— Знам — вече й бях разказала за промените в Лез Имортел.

— Но това е нещо толкова дребно! — възрази тя. — Още не разбирам как няколко метра вълнолом могат да променят така нещата.

— О, не е необходимо много — отвърнах й аз. — Стига само да изместиш течението с няколко метра. Изглежда съвсем незначително. И въпреки това може да предизвика промени по целия остров. Събориш ли една плочка от доминото, останалите падат. И Брисман го знае. Може дори да го е планирал.

Казах й за сравнението му със сиамските близнаци. Капюсин кимна и докато слушаше, изяде още няколко бонбона.

— Мила моя, от проклетите усиниерци мога да очаквам всичко — каза тя успокоително. — Мм! Трябва да опиташ от бонбоните. Имам още много — аз поклатих нетърпеливо глава. — Но за какво му е наводнена земя? — продължи Капюсин. — Няма да му бъде по-полезна, отколкото на нас.

* * *

През тази дълга седмица въпреки предупрежденията на Флин аз вече направих няколко опита да говоря със саланци. Барът на Анжело ми се струваше най-доброто място за пускане на слухове, затова често ходех там с надеждата да възбудя интерес сред рибарите. Но винаги имаше игри на карти, турнири по шах, футболни мачове по сателитната телевизия, които бяха по-важни, и когато упорствах да говоря с хората, срещах равнодушни погледи, любезни кимвания, присмехулни забележки, които ме караха да забравям за добрите си намерения и да се чувствам смешна и ядосана. Когато влизах, настъпваше мълчание. Виждах обърнати гърбове. Сведени погледи. Почти долавях шепота им — като на момчета при влизане на строга учителка. „Ето я Кокошката. Бързо. Намерете си занимание.“

Враждебността на Аристид към мен не беше намаляла. Тъкмо той ме беше нарекъл Кокошката и усилията ми да посветя саланци в движенията на приливите и отливите само допълнително го озлобиха. Сега винаги, когато му се изпречех на пътя, Аристид ме посрещаше с мрачен сарказъм.

— Ето я и Кокошката. Сигурно идваш с поредната идея за спасяване на селото, а? Идваш да ни отведеш в Обетованата земя? Да направиш всички ни милионери?

Или:

— Хе, ето я Кокошката. Какъв е днешният план? Да обърнеш прилива на отлив? Да спреш дъжда? Да възкресиш мъртвите?

Капюсин ми каза, че неговата язвителност се дължи отчасти на видимия неуспех на внука му с Мерседес Просаж въпреки тежките загуби на съперника му. Скованата свенливост на Ксавие в присъствието на момичето се бе оказала дори по-опустошителна от разоряването на Геноле, а навикът на Аристид да следи Мерседес непрекъснато и да се мръщи, когато заговори друг мъж освен Ксавие, не улесняваше нещата. В резултат на това Мерседес се държеше по-злобно и високомерно от когато и да било и макар че често я виждах да седи край солния канал, когато пристигаха лодките, тя като че ли не обръщаше внимание на никого от младите си обожатели, а просто пилеше ноктите си или четеше списание, издокарана във всевъзможни оскъдни дрешки.

Гислен и Ксавие не бяха единствените, които въздишаха по нея. С известно учудване забелязах, че и Дамиен прекарва необичайно много време край залива, седнал с цигара в ръка и с вдигната яка, за да се предпази от вятъра. Без него Лоло играеше сам на дюните и изглеждаше отчаян. Мерседес, разбира се, изобщо не забелязваше увлечението на Дамиен или ако забелязваше, с нищо не го показваше. Когато виждах децата да се връщат от училище с малкия микробус от Ла Усиниер, Дамиен често седеше сам и мълчеше дори с приятелите си. Няколко пъти забелязвах синини по лицето му.

— Мисля, че усиниерските деца доста тормозят нашите в училище — споменах същата вечер на Ален в бара на Анжело. Но Ален не ми обърна внимание. След загубата на бащината му „Кориган“ той бе станал кисел и необщителен, готов да избухне при най-безобидното подмятане.

— Момчето трябва да се научи — отбеляза лаконично. — Винаги е имало боричкания сред децата. Той просто трябва да свикне, нищо повече, като всички нас.

Казах, че според мен това е прекалено строго отношение към тринайсет годишно момче.

— Почти на четиринайсет е — поправи ме Ален. — Така стоят нещата. Усиниерци срещу саланци. Като кошница с раци. Винаги е било така. Баща ми трябваше да ме бие, за да ходя на училище, толкова ме беше страх. Само че оцелях, нали?

— Може би не е достатъчно само да оцелееш — отвърнах аз. — Може би трябва да им отвръщаме.

Ален се подсмихна с неудоволствие. Зад него Аристид вдигна глава и размаха ръце като крила. Почувствах как лицето ми пламва, но не му обърнах внимание.

— Знаеш какво правят усиниерци. Нали видя укрепленията при Лез Имортел. Ако и в Ла Гулю имаше нещо такова, тогава може би…

— Хе! Пак старата песен! — сопна се Аристид. — Даже Руже казва, че нищо няма да стане!

— Да, пак старата песен! — вече кипях от гняв и няколко души се обърнаха от резкия ми тон. — Можехме да бъдем в безопасност, ако бяхме направили като усиниерците. Още можем да се спасим, ако направим нещо веднага, преди да е станало късно.

— Да направим нещо? Какво да направим? И кой ще плати за това?

— Всички ние. Можем да се обединим. Да извадим всичките си спестявания.

— Глупости! Не може да стане! — старецът се беше изправил и ме гледаше над главата на Ален с озверели очи.

— Брисман го е направил — отговорих аз.

— Брисман, та Брисман! — той тропна с бастуна по земята. — Брисман е богат! И е късметлия! — Аристид избухна в дрезгав смях, подобен на кашлица. — Всеки на острова го знае!

— Брисман сам кове късмета си — невъзмутимо заявих аз. — И ние можем да направим същото. Знаете, Аристид. Онзи плаж… можеше да бъде наш. Само ако намерим начин да обърнем стореното…

За миг погледите ни се срещнаха и ми се стори, че между нас премина нещо: нещо подобно на разбирателство. После той отново извърна глава.

— Мечтай си — отсече старецът: в гласа му се бе върнала предишната дрезгавина. — Ние сме саланци. За какво, по дяволите, ни е плаж?

17

Обезсърчена и ядосана, аз съсредоточих цялата си енергия в довършване на работата по къщата. Бях се обадила на хазяйката си в Париж, за да предупредя, че ще остана още няколко седмици, изтеглих известна сума от спестяванията си и дълго време чистих, пребоядисвах и подреждах. Дебелия Жан като че ли бе поомекнал, макар че почти не говореше, гледаше ме в мълчание как работя, понякога миеше чиниите или държеше стълбата, докато запълвах местата на липсващите керемиди с нови. Понякога търпеше шума на радиото, рядко приказките ми.

Трябваше наново да се уча да тълкувам разновидностите на мълчанието му, да разгадавам жестовете му. Като дете можех да го правя, сега си припомнях някогашното умение като почти забравен музикален инструмент. Дребните жестове, неразбираеми за околните, но изпълнени със смисъл. Гърлените звуци, изразяващи удоволствие или умора. Редките усмивки.

Осъзнах, че това, което съм взела за враждебност или неприязън, всъщност е било дълбока и тиха депресия. Сякаш баща ми просто се бе отдръпнал от обичайното ежедневие, затъвайки като потопена лодка все по-дълбоко и дълбоко в безразличието, докато беше станало почти невъзможно да го издърпам. Нищо от това, което правех за него, не можеше да проникне отвъд това безразличие, а запоите му при Анжело като че ли само усложняваха нещата.

— Накрая ще дойде на себе си — каза Тоанет, когато споделих тревогата си. — Той става такъв понякога — за месец, шест месеца, по-дълго. Иска ми се само и други хора да можеха да го направят.

Бях я намерила в градината — събираше охлюви от купчината с дърва в голяма тенджера; от всички саланци тя като че ли единствена се радваше на лошото време.

— Това му е хубавото на дъжда — заяви Тоанет и се наведе толкова ниско, че гръбнакът й изпука. — Изкарва охлювите навън — тя с мъка се наведе зад купчината с дърва, хвана един охлюв и го пусна в тенджерата със сумтене. — Ха! Хванах го малкия мошеник — и ми показа тенджерата да видя. — Най-хубавият дивеч на света. Само пълзят, чакат да ги хванеш. Посоляваш ги за кратко, за да изкараш слузта. После ги слагаш в тенджерата с малко арпаджик и червено вино. Нямат грешка. Знаеш ли какво — сети се старицата изведнъж, като ми подаде тенджерата — занеси малко на баща си. Ще го изкарат от черупката му, хе-хе! — тя се изкиска доволно на шегата си.

Де да беше толкова лесно. Ла Буш бе основната причина, сигурна бях: Дебелия Жан продължаваше да ходи там всеки ден, макар че водата не намаляваше. Понякога оставаше до падането на нощта, като копаеше умърлушено около наводнените гробове или най-често просто стоеше над залива и гледаше как водата ту приижда, ту се оттегля. Ла Буш е ключът, повтарях си аз. Ако има начин да стигна до сърцето на баща си, тъкмо с негова помощ ще успея.

18

Мокрият август зрелищно се смени с бушуващ септември и макар че вятърът отново задуха на запад, положението в Ле Салан не се подобри. Аристид настина лошо, докато събираше миди в плитчините на Ла Гулю. Тоанет Просаж също се разболя, но отказа помощта на Илер.

— Няма да позволя на този ветеринар да ми казва какво да правя — гневно хриптеше старицата. — Да си гледа козите и конете. Аз още не съм чак толкова отчаяна.

Омер уж се шегуваше с това, но личеше, че е разтревожен. Бронхитът след деветдесетгодишна възраст може да бъде много сериозна болест. А лошото време още предстоеше. Всички го знаеха и нервите им бяха опънати.

Ясно беше, че Ла Буш е най-малкият ни проблем.

— Мястото винаги е било лошо — казваше Анжело, който беше от Фромантин и следователно нямаше погребани роднини в Ла Буш. — Какво можете да направите, а?

Само старите хора страдаха истински за наводненото гробище: сред тях беше Дезире Бастоне, жената на Аристид, която посещаваше мемориала на сина си с трогателна точност всяка неделя след службата. Макар да разбираха чувствата на Дезире, повечето хора смятаха, че живите заслужават повече внимание от мъртвите.

Тъкмо Дезире обаче бе тази, която задвижи следващата поредица от събития. От пристигането си досега бях разменила с нея само няколко думи за поздрав, тя се държеше учтиво, като бързаше да се отдалечи, но аз си обяснявах неразговорливостта й по-скоро със страх да не разочарова Аристид, отколкото с истинско нежелание да говори с мен.

Този път тя беше сама, вървеше пеша по пътя от Ла Усиниер, облечена в обичайното си черно. Усмихнах й се, когато мина покрай мен и тя ме поздрави стъписана, после, като се огледа на всички страни, ми се усмихна в отговор. Малкото й лице се раздвижи под черната шапка. И ръката си държеше букет от жълти цветя.

— Мимози — каза тя, като ме видя да ги разглеждам. — Бяха любимите на Оливие. Винаги му ги подарявахме за рождения ден — весели малки цветя с такъв приятен аромат — Дезире се усмихна неловко. — Аристид казва, че това са безсмислици, разбира се, пък и са толкова скъпи — сега не им е сезонът. Но си помислих…

— Отивате в Ла Буш.

Дезире кимна.

— Сега щеше да бъде на петдесет и шест.

На петдесет и шест: можеше да бъде баща. Прочетох я в очите й, някак ясни и неизказано тъжни — мисълта за внуците, които би могла да има.

— Смятам да купя паметна плоча — продължи тя. — За църквата в Ла Усиниер. „На любимия син, изгубен в морето“. Ще мога да слагам на нея цветя, казва отец Албан, когато отида в Лез Имортел — Дезире се усмихна топло и болезнено. — Баща ви е щастлив човек, Мадо, каквото и да казва Аристид. Щастлив е, че се върнахте.

Това беше най-дългото изказване, което бях чувала досега от Дезире Бастоне. Бях толкова поразена, че не можех да обеля и дума и докато мислех какво да отговоря, тя ме подмина със своя букет мимози в ръка.

Заварих Ксавие край солния канал да мие празни кошчета за омари. Изглеждаше по-блед от обикновено, а очилата му придаваха вид на учен, загубил нишката на разсъжденията си.

— Баба ти не изглежда добре — казах му аз. — Трябва да й кажеш другия път като реши да ходи в Ла Усиниер, да ми се обади. Не бива да изминава пеша такова разстояние на нейната възраст.

Ксавие ме погледна с неудобство.

— Настинала е, това е всичко — отвърна той. — Толкова време стои в Ла Буш. Мисли си, че ако се моли достатъчно, ще стане чудо — момчето сви рамене. — Според мен ако Светицата можеше да прави чудеса, отдавна да ни е помогнала.

От другата страна на залива забелязах Гислен и брат му да се суетят около останките от „Елеанор“. Както можеше да се предположи, Мерседес седеше наблизо и пилеше ноктите си, облечена в крещящо розова фланелка с надпис „GET IT HERE“[1]. Докато говореше, Ксавие не откъсваше поглед от нея.

— Предложиха ми работа в Ла Усиниер — каза той. — Пакетиране на риба. Парите са добри.

— Така ли?

Ксавие кимна.

— Не мога да остана тук вечно — обясни той. — Трябва да отида там, където са парите. Всички знаят, че с Ле Салан е свършено. По-добре да взема каквото ми предлагат, преди някой да ме е изпреварил.

Оттатък залива чух Гислен да се смее — прекалено силно — на нещо, което Дамиен беше казал. От носа на „Елеанор“ небрежно висеше голяма връзка кефали.

— Купува рибата от Жожо льо Гоелан — тихо отбеляза Ксавие. — Казва, че я лови в Ла Гулю. Сякаш нея я е грижа колко риба е уловил.

Мерседес може би усети, че говорим за нея, защото извади огледалце и си сложи червило.

— Да можеше дядо ми да се вразуми — продължи той. — Тази къща все още струва нещо. И лодката. Де да не беше такъв инат — за нищо на света не ще да търгува с усиниерци!

Ксавие ме погледна неловко, сякаш осъзнал, че се е издал.

— Той е стар човек — отвърнах аз. — Не обича промените.

Момчето поклати глава.

— Опитва се да отводни Ла Буш — каза, като понижи тон. — Мисли си, че никой не знае.

И Ксавие ми обясни, че дядо му се разболял, докато копал ровове около мемориала на сина си. Старецът изкопал ров с дължина десет метра покрай пътеката и после се свлякъл на земята. Дебелия Жан го намерил и повикал Ксавие.

— Този стар глупак! — възкликна момчето с топлота. — Наистина си е мислил, че може да промени нещо.

Вероятно учудването се бе изписало на лицето ми, защото Ксавие се разсмя.

— Той не е толкова суров, колкото изглежда — каза. — Пък и знае колко е привързана Дезире към Ла Буш.

Това ме изненада. Винаги бях смятала, че Аристид е патриарх, който никога не се съобразява с чувствата на останалите.

Ксавие продължи:

— Ако беше сам, щеше да отиде в Лез Имортел още преди години, когато можеше да получи прилична сума за къщата. Но той не би причинил това на баба ми. Чувства се отговорен за нея.

Мислих за това, докато вървях обратно към къщи. Аристид — грижовен съпруг? Аристид — сантиментален? Запитах се дали и баща ми не е бил такъв, дали под мрачната му пасивност някога също не е горял пламък.

[1] Ела и си го вземи (англ.). — Бел.прев. ↑

19

През последните няколко дни намирах Флин за по-отзивчив, по-близък до човека, когото бях видяла за пръв път в Ла Усиниер с двете монахини. Може би беше така заради Дебелия Жан: след решението ми да отхвърля предложението на Брисман за настаняване на баща ми в Лез Имортел чувствах, че враждебността на хората в Ле Салан към мен се уталожва въпреки подигравките на Аристид. Осъзнах, че Флин е наистина привързан към баща ми, и се чувствах малко засрамена от грешната си преценка за него. Той беше свършил много работа в замяна на това, че ползва бункера, дори сега продължаваше да идва през няколко дни, да носи риба, която е уловил (или откраднал) или някой и друг зеленчук, или да свърши нещо, което е обещал на Дебелия Жан. Започнах да се питам как баща ми изобщо се е оправял без Флин.

— О, сигурно си е бил съвсем добре — каза ми англичанинът. — Той е по-жилав, отколкото си мислиш, и много упорит — бях го намерила вечерта в бункера, докато работеше над водоснабдяването. — Пясъкът под скалата филтрира водата — обясни той. — Капилярното действие я изкарва на повърхността. От мен се иска само да я изпомпам през тази тръба.

Идеята беше направо гениална. Следи от работата на Флин можеха да се видят из цялото село: по старата вятърна мелница, която беше ремонтирана, за да отводнява полето, по генератора в къщата на Дебелия Жан, по десетки повредени или счупени неща, които бяха поправени, полирани, смазани, пригодени, ремонтирани и влезли отново в употреба с помощта само на сръчност и малко резервни части.

Предадох му разговора си с Ксавие и го попитах дали не може да се направи нещо подобно, за да се отводни Ла Буш.

— Може и да се отводни — отговори Флин, като размишляваше над предложението ми. — Но не може да се поддържа сухо. Гробището се наводнява при всеки силен прилив.

Замислих се. Беше прав: Ла Буш имаше нужда от нещо повече от отводнителна система. Трябваше ни нещо като вълнолома в Ла Усиниер, здрава бариера от камъни, която да предпазва входа в Ла Гулю и да пречи на приливите да наводняват брега. Изказах идеята си на Флин.

— Щом усиниерци могат да построят дига — обясних аз, — значи и ние можем. Можем да използваме камъни от Ла Гулю. Така ще обезопасим Ла Буш.

Флин сви рамене.

— Може би. Ако предположим, че можеш да намериш отнякъде пари. И да убедиш достатъчно хора да помогнат. И да го направиш точно както трябва. Няколко метра в погрешна посока — и цялата работа ще бъде загуба на време. Не можеш просто да струпаш стотици камъни в края на Поент и да очакваш, че ще стане. Трябва ти инженер.

Не се обезкуражих.

— Но все пак може да се направи, нали? — упорствах аз.

— Вероятно не — той погледна механизма на помпата и го нагласи. — От това само ще изместиш проблема другаде. А и така няма да спреш ерозията.

— Не, но може да се спаси Ла Буш.

Флин се развесели.

— Едно старо гробище? Какъв е смисълът?

Напомних му за Дебелия Жан.

— Всичко това му се отрази зле — казах аз. — Светицата, Ла Буш, „Елеанор“…

И, разбира се, добавих наум, моето пристигане и реакциите, които предизвика.

— Той обвинява мен — заключих накрая.

— Не. Не те обвинява.

— Изпусна Светицата заради мен. А сега и Ла Буш…

— За бога, Мадо! Винаги ли трябва да поемаш отговорност за всичко? Не можеш ли просто да оставиш нещата да се развиват сами? — гласът на Флин стана сух и дрезгав. — Той не обвинява теб, Мадо. Обвинява себе си.

20

Разочарована от това, че не успях да убедя Флин, аз тръгнах право към Ла Буш. Отливът беше започнал, но въпреки това много гробове бяха под водата и по пътеката имаше големи локви. Близо до брега щетите бяха още по-големи: кална морска вода се стичаше по ръба на укрепения бряг.

Виждах, че това е уязвимото място: ивица, не по-дълга от десет-петнайсет метра. Когато приливът се втурнеше в заливчето, водата излизаше на брега точно както и в Ле Салан и след това се настаняваше в солните плитчини по-нататък. Ако бреговата линия се повдигнеше само малко, водата щеше да успее да се върне.

Някой вече се бе опитал да го направи с помощта на торби пясък, натрупани по брега. По всяка вероятност баща ми или Аристид. Но ясно се виждаше, че само торби пясък не са достатъчни: трябваха стотици, за да осигурят необходимата защита. Отново си помислих за бариера от камъни не в Ла Гулю, а тук. Временна мярка може би, но поне щеше да привлече вниманието, да покаже на саланци какви са възможностите…

Сетих се за трактора на баща ми и за ремаркето в запустелия заден двор. Имаше и крик, стига само да работеше: беше предназначен за повдигане на лодки с цел оглеждане или поправяне на дъното им. Беше тромав, но знаех, че може да издържи тежестта на всякакви рибарски лодки, дори на такива като „Мари Жозеф“ на Жожо. Реших, че като използвам крика, ще успея да докарам малко камъни в залива, за да направя някаква преграда, която после да се подсили с пръст и да се укрепи с по-малки камъни и насмолен брезент. Може да свърши работа, казах си. При всички случаи си струваше да се опита.

Трябваха ми почти два часа, за да докарам трактора и крика в Ла Буш. Когато свърших, вече беше следобед, но слънцето светеше призрачно иззад пелена от облаци, а вятърът отново бе променил посоката си рязко на юг. Бях с рибарски ботуши и моряшка куртка, с плетена шапка и ръкавици, но въпреки това ми беше студено, а вятърът бе влажен, не валеше, но от надигащия се прилив долитаха пръски. Погледнах разположението на слънцето: предположих, че имам четири-пет часа на разположение. Малко време за това, което трябваше да се свърши.

Работех максимално бързо. Вече бях набелязала няколко големи камъка, но те не бяха толкова подвижни, колкото си мислех, затова се налагаше да ги откопая от дюната. Водата прииждаше около тях и аз използвах трактора, за да ги издърпам от земята. Крикът се движеше непоносимо бавно, като наместваше камъните с късото си ръждиво рамо. Трябваше да ги местя по няколко пъти, докато улуча правилната позиция, като всеки път намотавах големите вериги около камъка и се връщах при крика, после свалях рамото, докато камъкът опре в ръба на бреговата линия така, че да мога да сваля веригите. Скоро подгизнах до кости въпреки рибарските ботуши и куртката, но почти не забелязвах това. Виждах как нивото на водата се покачва, при пострадалото укрепено място на брега вече беше опасно високо и вятърът леко браздеше водната повърхност. Но камъните бяха на мястото си, покрити с парче насмолен брезент, и единственото, което ми оставаше да направя, беше да подсиля преградата с по-малки камъни и пръст, за да закрепя цялото съоръжение за земята.

Точно в този момент крикът се развали. Не знам дали от рамото, което беше претоварено свръх възможностите си, или от нещо в двигателя, или може би от плитката вода, през която го бях прекарала, но той се закова на място и отказа да помръдне. Изгубих време да търся причината за повредата, после, когато видях, че е невъзможно да я открия, започнах да пренасям камъните на ръка, като избирах най-големите, които можех да повдигна, и ги замазвах с лопати пръст. Приливът се надигаше неудържимо, насърчаван от южния вятър. Отдалеч чувах как големите вълни заливат плитчините. Продължих да копая, като пренасях пръстта до брега с трактора и ремаркето. Използвах всичкия брезент, който бях донесла, като го закрепих с още камъни, за да не се измие пръстта.

Бях подсигурила по-малко от четвърт от необходимото разстояние. Въпреки това импровизираната ми преграда удържаше водата. Само крикът да не се беше развалил.

Вече се смрачаваше, макар че облаците се бяха поразсеяли. Небето към Ле Салан беше червено-черно и зловещо. Спрях за малко, за да разкърша гърба си, който ме болеше, и видях, че някой стои над мен на дюната — силуетът му се открояваше на фона на небето.

Дебелия Жан. Не можех да видя лицето му, но по позата му отгатнах, че гледа към мен. Това продължи само секунда, после, когато тръгнах към него, газейки тромаво през калната вода, той просто се обърна и изчезна зад хребета на дюната. Последвах го, но твърде бавно заради умората и разбрах, че докато стигна, той вече ще си е отишъл.

Отдолу виждах как течението напредва към залива. Приливът още не бе достигнал връхната си точка, но от мястото, където стоях, вече забелязвах слаби места в преградата си, откъдето водата щеше да се процеди през пръстта и камъните и да направи пробив. Тракторът вече беше до половината във вода: още малко и двигателят щеше да се намокри. Изругах и се втурнах обратно към брега, запалих трактора, той запъна два пъти, но накрая потегли шумно и възмутено, обгърнат в облак маслени изпарения, и излезе на безопасно място.

По дяволите прилива. По дяволите късмета. Гневно хвърлих камък във водата. Той падна близо до брега с присмехулен плясък. Издърпах останките от една мъртва азалия и също я хвърлих във водата. Почувствах как изведнъж в мен заплашително се надига ярост, готова да избухне, и след миг започнах да хвърлям каквото ми падне — камъни, парчета дърво и отломки. Лопатата, която бях използвала, още стоеше в ремаркето, аз я грабнах и започнах бясно да копая подгизналата пръст, като разпръсквах наоколо силен порой от вода и кал. Очите ми сълзяха обилно, гърлото ми беше пресъхнало. За миг сякаш се забравих.

— Мадо! Спри. Мадо!

Дори да бях го чула, не се обърнах, докато не усетих ръката му върху рамото си. Дланите ми бяха протрити под ръкавиците. Дъхът ми пареше. Лицето ми бе цялото в кал. Той стоеше зад мен, нагазил до глезените във водата. От обичайното му иронично изражение нямаше и следа: сега изглеждаше ядосан и загрижен.

— За бога, Мадо. Никога ли не се отказваш?

— Флин! — аз го гледах безизразно. — Какво правиш тук?

— Търсех Дебелия Жан — той се намръщи. — Намерих нещо в Ла Гулю. Нещо, което според мен може да го заинтересува.

— Още някой кош с омари? — язвително предположих аз, като си припомнях първия ми ден в Ла Гулю.

Флин пое дълбоко дъх.

— Ти си луда точно колкото него — каза. — Ще се убиеш тук!

— Някой трябва да направи нещо — отвърнах аз и взех лопатата, която бях захвърлила. — Някой трябва да им покаже.

— На кого? Какво? — Флин се опитваше да бъде спокоен, но не му се удаваше: в очите му блестеше опасна искрица.

— Да им покаже как да се борят — озъбих му се аз. — Как да се обединят.

— Да се обединят? — гласът му изразяваше презрение. — Не опита ли вече веднъж? Какво постигна?

— Знаеш, че нищо не постигнах — казах аз. — Само ако се беше намесил… теб щяха да послушат.

Той с мъка понижи тон:

— Ти май не разбираш. Аз не искам да се намесвам. През по-голямата част от живота си съм съжалявал за това, че съм се месил в едно или друго. Човек прави нещо, а то води до друго, после до трето…

— Щом Брисман е успял да укрепи Лез Имортел — упорито процедих през зъби, — значи и ние можем да направим същото. Можем да вдигнем наново старата крайбрежна стена, да укрепим скалите в Ла Гулю…

— Разбира се — иронично подхвърли Флин. — Трябват ти само двеста тона камъни, булдозер, строителен инженер и… а, да, около половин милион франка.

За миг се стъписах.

— Толкова много?

— Най-малко толкова.

— Ти като че ли разбираш доста от такива работи.

— Ами, да. Обръщам внимание на тези неща. Видях как укрепиха Лез Имортел. Да ти кажа, не беше лесно. А Брисман строеше върху основи, положени преди трийсет години. Ти искаш да започнеш от нулата.

— Можеше да измислиш нещо, стига да искаше — упорствах аз, като същевременно треперех от студ. — Ти разбираш как се правят тези неща. Можеше да намериш начин.

— Не, не можех — отвърна Флин. — А и да можех, какъв е смисълът? Ла Усиниер има нужда от този плаж. Там се върти търговия. Защо да нарушаваме равновесието?

— Брисман вече го е направил! — ожесточено отсякох аз. — Знаел е, че краде от нашия пясък. От пясъка на Ла Жьоте, който трябваше да ни пази.

Флин се взираше в хоризонта, сякаш там имаше какво да се види.

— Никога не се отказваш, нали?

Простичко отговорих:

— Не.

Той не ме погледна. Ниските облаци зад гърба му бяха с почти същия жълтеникав цвят като косата му. Соленият мирис на прилива дразнеше очите ми.

— И няма да спреш, докато не постигнеш някакъв резултат?

— Не.

Мълчание.

— Струва ли си наистина? — каза Флин накрая.

— За мен — да.

— Сериозно. Само след едно поколение всички в селото ще изчезнат. Погледни ги, за бога. Всеки, който е имал поне капка здрав разум, е заминал още преди години. Няма ли да е по-добре просто да оставим природата да следва своя ход?

Аз само го погледнах и не казах нищо.

— През цялото време измират селища — гласът му бе тих и убедителен. — Знаеш това. Това е част от живота. Може би дори е добре за хората. Ще ги принуди сами да се погрижат за себе си. Да си изградят нов живот. Погледни ги, кръстосват се помежду си до смърт. Имат нужда от нова кръв. Хванали са се за това място, а тук няма нищо.

Аз упорствах:

— Не е вярно. Те имат право. А и много от тях са стари. Твърде стари, за да започнат отначало на друго място. Помисли за Матиас Геноле или Аристид Бастоне, или Тоанет Просаж. Те не познават друго освен острова. Никога няма да се преместят на континента, дори децата им да го направят.

Той сви рамене.

— Островът не свършва с Ле Салан.

— Какво? Искаш да бъдат второразредни жители на Ла Усиниер? Да наемат жилище от Клод Брисман? А откъде ще вземат пари? Никоя от тези къщи не е застрахована, знаеш го. И всичките са твърде близо до морето.

— Винаги могат да отидат в Лез Имортел — любезно ми напомни Флин.

— Не! — предполагам, че мислех за баща си. — Това е неприемливо. Тук е техният дом. Не е много хубаво, не е и лесно, но така стоят нещата. Тук е домът ни. И ние няма да си тръгнем.

Зачаках. Наситеният мирис на надигаща се морска вода ме обгърна. Чувах плисъка на вълните, който се сливаше с бученето на кръвта в главата ми, във вените ми. Гледах Флин в очакване да заговори и изведнъж се почувствах много спокойна.

Най-после той ме погледна и кимна.

— Упорита си. Като баща си.

— Аз съм саланка — казах и се усмихнах. — Главата ми е пълна с камъни.

Последва нова, по-дълга пауза.

— Дори да измисля нещо, нали знаеш — може да не стане. Да ремонтираш вятърна мелница е едно, но това е съвсем друго. Няма никакви гаранции. Ще трябва да ги накараме да се обединят. Ще се наложи всички в Ле Салан да работят колкото сили имат. Ще ни трябва чудо.

На нас. От това бузите ми пламнаха и сърцето ми заблъска неудържимо.

— Значи може да се направи? — задъхано, нелепо. — Значи има начин да се спрат наводненията?

— Трябва да помисля за това. Но има начин да ги накараме да се обединят.

Той пак ме гледаше по онзи странен начин, сякаш думите ми го забавляваха. Но сега имаше още нещо — втренчен, съсредоточен поглед, сякаш ме виждаше за пръв път. Не бях сигурна, че ми харесва.

— Знаеш ли — каза Флин накрая, — не е сигурно, че някой ще ти благодари за това. Дори да успееш, може да не го приемат. Вече имаш лоша репутация.

Знаех го.

— Не ме интересува.

— Освен това ще нарушим закона — продължи той. — Трябва да искаш разрешение, да подаваш документи, да представяш планове. Очевидно това няма да е възможно.

— Казах ти. Не ме интересува.

— Ще ни трябва чудо — повтори Флин, но виждах, че едва сдържа смеха си. Очите му, така спокойни само преди миг, сега искряха и проблясваха.

— Е?

Тогава той избухна в смях и аз осъзнах, че макар саланците често да се усмихват, да се подсмиват и дори да се давят от кикот, малцина от тях се смеят с глас. Този смях ми звучеше екзотично, странно, като звук от далечно място.

— Добре — каза Флин.

Част втора
Да обърнеш прилива

21

През нощта къщата на Омер се наводни. Дъждовете бяха наквасили обилно залива, който при идването на прилива отново поддаде и тъй като къщата на Омер беше най-близо, тя пострада първа.

— Сега вече дори не си правят труда да местят мебелите — обясни ми Тоанет. — Шарлот само отваря всички врати и чака водата да изтече отзад. Бих ги приютила при себе си, но тук е тясно. Пък и момичето им ме изкарва извън нерви. Прекалено стара съм, за да се разправям с момичета.

Мерседес беше станала съвсем непоносима. Вече не се задоволяваше с Гислен и Ксавие и сега прекарваше свободното си време в „Ша Ноар“ в Ла Усиниер, където си беше спечелила цяла свита ухажори усиниерци. Ксавие обвиняваше Аристид за властното му поведение. Шарлот, която бе търсила помощ къде ли не, не знаеше какво да прави. Тоанет предвещаваше бедствие.

— Мерседес си играе с огъня — заяви тя. — Ксавие Бастоне е добро момче, но дълбоко в себе си е същият инат като дядо си. Тя ще го загуби накрая — и доколкото познавам моята Мерседес, точно тогава ще проумее, че той е бил единственият, когото е искала.

Ако бе очаквала отсъствието й да предизвика някаква реакция, Мерседес със сигурност беше разочарована. Гислен и Ксавие продължаваха да се следят взаимно от срещуположните страни на солния канал, сякаш бяха любовници. От време на време ставаха малки инциденти, за които се обвиняваха един друг — срязано платно на „Сесилия“, кофа земни червеи, които по загадъчен начин бяха намерили пътя до един от ботушите на Гислен, — но никой не можеше да докаже нищо. Малкият Дамиен съвсем изчезна от Ле Салан и сега прекарваше по-голямата част от времето на крайбрежната алея в търсене на някого, с когото да се сбие.

Аз също се отдръпнах от останалите. Някога тук имаше живот дори извън сезона, чувстваше се някакъв потенциал. Сега село Ле Салан бе по-мъртво и по-инертно от всякога. Болеше ме, като го гледах. Затова ходех в Лез Имортел със скицник и моливи, но пръстите ми бяха непохватни и не можех да рисувам. Чаках: какво, кого — не знаех.

Флин не ми каза какво да очаквам. Смяташе, че е по-добре да не знам. Така щях да се държа по-естествено. След разговора ни той изчезна за няколко дни и макар да знаех, че крои нещо, отказваше да сподели с мен, докато накрая не го проследих.

— Няма да ти хареса — този ден Флин сякаш кипеше от енергия, очите му имаха цвят на барут — сиви, лъскави и взривоопасни. Зад гърба му вратата на бункера бе леко притворена и аз забелязах нещо увито в чаршаф, нещо обемисто. До стената стоеше лопата, черна от калта в плитчините. Той проследи погледа ми и затвори вратата с ритник. — Толкова си подозрителна, Мадо. Казах ти, работя над твоето чудо.

— Как да се уверя, че си започнал?

— Ще се увериш.

Отново погледнах към вратата на бункера.

— Нищо не си откраднал, нали?

— Разбира се, че не. Там няма нищо особено, само някои дреболии и отломки, които намерих при отлива.

— Пак крадеш — казах аз с неодобрение.

Флин се усмихна.

— Никога няма да забравиш онези омари, нали? Какво е една дребна кражба между приятели?

— Някой ден ще те хванат — предупредих го аз, като едва сдържах усмивката си — и като те застрелят, ще си получиш заслуженото.

Той само се изсмя, но на следващата сутрин намерих пред задната врата голям пакет, увит в хартия за подаръци и вързан с червена панделка.

Вътре имаше един-единствен омар.

Скоро след това започна всичко, в една студена и ветровита вечер. В такива бурни вечери Дебелия Жан често беше неспокоен. Ставаше от леглото, проверяваше дали капаците на прозорците са затворени или сядаше да пие кафе в кухнята, заслушан в морето. Чудех се какво толкова очаква да чуе.

Тази нощ го слушах да се суети по-дълго от друг път, защото и аз не можех да спя. Вятърът отново духаше от юг и се чуваше как драска по вратите, как пищи край прозорците като орда плъхове. Около полунощ задрямах и сънувах на пресекулки майка си, като забравях съня почти веднага след като се събудех, но помнех, че имаше нещо общо с шума от дишането й, докато лежахме една до друга в някоя от многото евтини стаи под наем, дишане, което понякога спираше за половин минута или повече, преди с хриптене да се съживи отново…

В един станах и направих кафе. През капаците на прозорците виждах червената светлина на фара в далечния край на Ла Жьоте, а по-нататък — огнено оранжев хоризонт, прорязан от топлинна мълния. Морето ревеше гърлено, вятърът не беше силен като при буря, но достатъчен, за да кара жиците на привързаните лодки да свирят и от време на време да засипва прозорците с пясък. Докато слушах, ми се стори, че чух един-единствен звън на камбана — бум!, — който прозвуча жално в общия хор на вятъра. Може би е плод на въображението ми, казах си, илюзия на нощта, но тогава го чух втори път, после трети, да отеква над вълните и вятъра с все по-голяма яснота.

Потръпнах. Започваше се.

Звънът на камбаната ставаше все по-силен: долиташе с вятъра откъм Поент. Звучеше призрачно, естествено глухо — камбана на потънала църква, предвещаваща нещастие. Когато погледнах към скалистия силует на Поент, ми се стори, че виждам нещо, някакво подскачащо синкаво сияние от морето. То подскочи право нагоре над земята, веднъж, дваж, удари се в облаците и с надуто самохвалство разцъфна в блед пламък.

Изведнъж осъзнах, че Дебелия Жан е станал от леглото и стои зад мен. Беше напълно облечен, дори с моряшка куртка и ботуши.

— Всичко е наред — казах аз. — Няма за какво да се тревожим. Това е буря, нищо повече.

Баща ми не отговори нищо. Стоеше сковано до мен — дървена фигура, като играчките, които в миналото майстореше за мен от изрезките в работилницата му. Нищо в поведението му не показваше, че ме е чул. Въпреки това усетих, че в него бушува някакво силно чувство, което ме хвана за гърлото, както котка забива нокти в парче найлон. Ръцете му трепереха.

— Всичко ще бъде наред — повторих глупаво аз.

— Ла Маринет — каза баща ми.

Гласът му отекна ръждясал и занемарен. Известно време сричките се гонеха в съзнанието ми и не можех да ги сглобя.

— Ла Маринет — отново изрече Дебелия Жан, този път по-настойчиво, като сложи ръка върху моята. Сините му очи сякаш молеха.

— Това е просто църковната камбана — успокоих го аз. — И аз я чувам. Вятърът донася звука от Ла Усиниер, това е всичко.

Дебелия Жан нетърпеливо поклати глава.

— Ла… Маринет — каза той.

Флин — сигурна бях, че това е негово дело — беше избрал подходящия символ в подходящото време. Но реакцията на баща ми на камбанния звук ме накара да изтръпна. Той стоеше изпънат като куче на каишка, стиснал с ръка моята до посиняване. Лицето му беше бяло като платно.

— Моля те, кажи какво има! — попитах аз, като внимателно освободих ръката си. — Какво ти е?

Но Дебелия Жан пак беше онемял. Само очите му говореха, помътнели от безпокойство, като очи на светец, прекарал твърде дълго време в отшелничество и накрая изгубил разсъдъка си.

— Ще изляза да видя какво става — казах. — Ще се върна след малко.

И като го оставих да стои до прозореца, аз навлякох непромокаемото си яке и излязох в навъсената нощ.

22

Шумът на вълните беше оглушителен, но звънът на камбаната продължаваше да отеква над него, тежък, безнадежден звън, от който сякаш земята потръпваше. Когато се приближих, иззад дюната се стрелна нов лъч светлина. Той се изкатери по небето, озари всичко наоколо, после също толкова бързо угасна. Виждах светлини в прозорците, отварящи се капаци, силуети, едва различими в палтата и вълнените шапки, застанали с любопитство по вратите и надвесени над оградите. Вече успях да разпозная масивната фигура на Омер под крайпътния знак, придружен от някакъв суетящ се човек в халат, който можеше да бъде само Шарлот. Ето я и Мерседес, застанала на прозореца по нощница. Ето ги и Гислен и Ален Геноле, и Матиас недалеч зад тях. Групичка от деца — сред тях Лоло и Дамиен. Лоло беше с червена шапка и подскачаше въодушевено в тънкия светъл процеп на отворената врата. Сянката му танцуваше лудо. Тъничкият му глас достигна до мен през бумтенето на камбаната.

— Какво става там, по дяволите? — това беше Анжело, нахлупил рибарския си каскет и загърнат до ушите в плащ. В едната си ръка държеше фенерче и за кратко освети лицето ми, сякаш да провери за непознати. Видимо се успокои, когато ме позна.

— О, ти ли си, Мадо? Ходи ли до Поент? Какво става там?

— Не знам — вятърът отнасяше гласа ми и го правеше тих и неуверен. — Видях светлините.

— Е, че как да не ги видиш? — Геноле вече бяха стигнали дюната, и двамата носеха рибарски фенери и пушки. — Ако някой кучи син си прави шеги… — Ален махна красноречиво с пушката си. — Не бих се учудил, ако Бастоне имат пръст в това представление. Още сега отивам на Поент да видя какво става, но ще оставя момчето да пази. Сигурно ме мислят за вчерашен, щом си въобразяват, че мога да се хвана на такъв номер.

— Който и да стои зад това, не са Бастоне — заяви Анжело и махна с ръка. — Виждам Аристид ей там с Ксавие подръка. И той като че ли бърза за някъде.

Това несъмнено беше старецът: бързаше по „Рю дьо л’Осеан“ колкото сила имаше, като се подпираше на бастуна си от едната страна и на ръката на внука си от другата. Дългата му коса се ветрееше неудържимо под рибарския каскет.

— Геноле! — изрева той, щом се приближи на достатъчно разстояние, за да го чуем. — Трябваше да се сетя, че вие, проклетници, стоите зад това! На какво си играете, по дяволите, че будите всички по това време на нощта?

Матиас се разсмя.

— Не ми хвърляй прах в очите — каза той. — Гузен негонен бяга. Само не казвай, че не знаеш нищо за това! Иначе как щеше да дотърчиш толкова бързо?

— Жена ми я няма — отговори Аристид. — Чух как се хлопна вратата. Да ходи по брега в това време — на нейната възраст! Ще се погуби! — той вдигна бастуна си и закрещя с глас, прегракнал от гняв: — Не можахте ли да й спестите това? Не ти ли стига, че синът ти… твоят син… — Аристид се хвърли към Матиас с вдигнат бастун и за малко да падне, ако Ксавие не го беше подпрял. Гислен вдигна пушката. Аристид изрева: — Хайде, давай! Стреляй, мислиш, че ме е страх! Стреляй в еднокракия старец, хайде, друго не може да се очаква от един Геноле. Давай, ще застана по-близо, ако искаш, че току-виж не си улучил — Санта Марина, няма ли да спре този проклет звън? — той направи неуверена крачка напред, но Ксавие го удържа.

— Баща ми казва, че това е Ла Маринет — обадих се аз. За миг Геноле и Бастоне ме погледнаха. После Аристид поклати глава.

— Не е — каза той. — Само някой ни баламосва. Никой не е чувал звъна на Ла Маринет от…

Някакъв инстинкт ме накара да погледна назад, към дюната. На фона на разгневеното небе стоеше човек. Познах баща си. Аристид също го видя и не успя да каже каквото си бе наумил, само изсумтя и прехапа устни.

— Татко — кротко заговорих аз, — защо не се прибереш у дома?

Но Дебелия Жан не помръдваше. Прегърнах го с една ръка и усетих, че трепери.

— Вижте, всички са уморени — каза Ален с по-тих глас. Хайде просто да отидем и да видим какво става, а? Утре трябва да ставам рано — после се обърна към сина си неочаквано безцеремонно: — А ти прибери проклетата пушка, за бога. Да не мислиш, че се намираш в Дивия запад?

— Това е само каменна сол — започна Гислен.

— Казах: прибери я!

Гислен свали пушката намусен. От Поент се надигнаха още две мълнии, които разпиляха сини пламъци в неспокойния въздух. Почувствах как при шума от тях Дебелия Жан се сви.

— Огньовете на свети Елм — обяви Анжело. Аристид го погледна недоверчиво. Тръгнахме към Поент Гризнос. Към нас се присъединиха Омер и Шарлот Просаж, после Илер със своята тояга, Тоанет и още няколко души. Бум-бум — звънеше потъналата камбана, синият огън съскаше и гласовете ехтяха с въодушевление, което лесно можеше да премине в гняв, страх или нещо по-лошо. Огледах се за Флин, но никъде не се виждаше. Почувствах как в мен се надига тревога: надявах се, че знае какво прави.

Помогнах на Дебелия Жан да изкачи дюната, докато Ксавие подтичваше напред с фенера, а Аристид вървеше след нас, като влачеше дървения си крак и се облягаше на бастуна си. Останалите бързо ни настигаха, като стъпваха с неравни крачки по пясъка. Видях Мерседес с разпусната дълга коса и закопчано палто, облечено върху бялата й нощница, и разбрах защо Ксавие беше избързал напред.

— Дезире — промърмори Аристид.

— Няма страшно — казах аз. — Нищо няма да й се случи.

Но старецът не слушаше.

— Веднъж и аз я чух, знаете ли — говореше той по-скоро на себе си. — Ла Маринет. През лятото на черната година, в деня, когато Оливие се удави. Тогава се залъгвах, че е шум от корпуса на кораба, който дрънчи и бумти, докато морето го отнася. По-късно разбрах. През деня бях чул точно звъна на Ла Маринет. Предвещаваше нещастие, както винаги. А Ален Геноле… — гласът му рязко се промени: — Ален му беше приятел, нали знаете. Двамата бяха връстници. Понякога ходеха заедно за риба, макар че ние не одобрявахме това.

Аристид започваше да се уморява, тежко се облягаше на бастуна си, докато заобикаляхме голямата дюна. Оттатък бяха скалите на Поент Гризнос, останалата стена от разрушения параклис на Света Марина, която стърчеше към небето като мегалит.

— Той трябваше да дойде — продължи Аристид със заядлив тон. — Бяха се уговорили да се срещнат в дванайсет часа, за да пренесат каквото е оцеляло от стария кораб. Ако беше дошъл, можеше да спаси сина ми. Ако беше дошъл. Само че през това време той беше на дюните със своето момиче. Евелин Гайяр, дъщерята на Жорж Гайяр от Ла Усиниер. Загубил бил представа за времето. Загубил представа за времето! — повтори той с почти ликуващ тон. — Забавлявал се е до припадък, и то с това момиче от Ла Усиниер, докато приятелят му, моят син…

Когато стигнахме до върха на дюната, Аристид се беше задъхал. Група саланци бяха вече там, лицата им — озарени от светлината на фенерите. Огньовете на свети Елм — ако наистина бяха такива — вече не се виждаха. Камбаната също беше спряла да бие.

— Това е знак — извика някой, може би Матиас Геноле.

— Това е номер — промърмори Аристид.

Докато се взирахме в небето, прииждаха още хора. Предположих, че половината село вече се е събрало, а скоро щеше да стане още по-многолюдно.

Вятърът брулеше лицата ни, като ги засипваше със сол и пясък. Едно дете се разплака. Чух как зад гърба ми някой се моли. Тоанет викаше нещо за света Марина — молитва или предупреждение.

— Къде е жена ми? — крещеше Аристид над всеобщия шум. — Какво е станало с Дезире?

— Светицата — изписка Тоанет. — Светицата! Гледайте!

Ние погледнахме. И наистина, тя беше там, застанала над нас в малката си ниша, вдълбана високо в стената на църквата. Примитивна фигура, едва различима на мъждивата светлина, с остри черти, озарени от огнен блясък. Движенията на фенерите я съживяваха и кацнала на тази неестествена височина, тя се наместваше, сякаш се готвеше да полети. Фестивалните й одежди се издуваха около нея, а на главата й блестеше позлатената корона на света Марина. Под нея стояха благоговейно двете стари монахини, сестра Терез и сестра Екстаз. Забелязах, че на голата стена от рухналата църква, точно зад тях, имаше нещо надраскано или нарисувано: нещо като графити.

— Как, по дяволите, се е покачила там? — това беше Ален, който гледаше стъписан клатушкащата се Светица, сякаш не вярваше на очите си.

— А тия две свраки какво търсят тук? — изръмжа Аристид, озъбен на монахините. Но после млъкна. На тревата до сестрите се виждаше силует в нощница, коленичил и сключил ръце в молитва.

— Дезире!

Аристид се втурна колкото сила имаше към коленичилата фигура, която, като го видя да приближава, се обърна и го погледна с разширени от възторг очи. Изнуреното й лице сияеше.

— О, Аристид, тя се върна! — каза Дезире. — Това е чудо!

Старецът трепереше. Отвори уста, но в първите няколко секунди от нея не излезе нищо. Той подаде ръка на жена си и гневно занарежда:

— Ще пукнеш от студ, откачена стара кранто! Как ти хрумна да дойдеш чак дотук без палто, а? Сега ще трябва да ти дам моето! — и като съблече рибарското си яке, Аристид го наметна на раменете й.

Дезире не възрази, дори сякаш не забеляза.

— Чух Светицата — каза тя, като продължаваше да се усмихва. — Тя заговори — о, Аристид, тя ми заговори!

Малко по малко тълпата се събираше в подножието на стената.

— Боже мой! — възкликна Капюсин и сключи пръсти, за да се предпази от нещастие. — Това там Светицата ли е?

Анжело кимна.

— Макар че един господ знае как се е озовала там.

— Света Марина! — изплака някой от дюната. Тоанет падна на колене. Сред тълпата се разнесе въздишка — а-а-ах! Вълните се удряха в брега като удари на сърце.

— Тя е болна — каза Аристид, като се мъчеше да изправи Дезире на крака. — Помогнете ми.

— О, не — отговори Дезире. — Не съм болна. Вече не.

— Хей! Вие двете! — провикна се Аристид към кармелитките, които продължаваха да стоят под нишата на Светицата. — Ще ми помогнете ли да я вдигна или не?

Монахините го гледаха и не помръдваха.

— Получихме откровение свише — каза сестра Терез.

— В църквата. Като Жана д’Арк.

— Не-не, не като Жана д’Арк, тя е чула гласове, ma soeur, не е получила видения, и виж накрая докъде са я докарали.

Полагах усилия да чуя какво казват въпреки шума на вятъра.

— Марин дьо ла Мер, цялата в бяло, с…

— … корона и фенер, и…

— … воал на лицето.

— Воал ли?

Мисля, че започвах да разбирам. Сестрите кимнаха.

— И ни заговори, малка ми Мадо.

— Заговори. На нас.

— Сигурни ли сте, че е била тя? — не можах да се удържа да не задам този въпрос.

Кармелитките ме погледнаха, сякаш бях малоумна.

— Ами, разбира се, тя беше, малка Мадо. Кой…

— … друг да бъде? Каза, че тази вечер ще се върне, да…

— и…

— … ето я тук.

— … Там горе — последното казаха в хор с блеснали птичи очи.

Дезире Бастоне слушаше в захлас отстрани. Дебелия Жан, който също слушаше вцепенен, погледна нагоре и очите му се изпълниха със звезди.

Аристид нетърпеливо поклати глава.

— Видения. Гласове. Не си струва за такова нещо да станеш в студена нощ от топлото легло. Хайде, Дезире.

Но Дезире поклати глава.

— Тя им е говорила, Аристид. Казала им е да дойдат. Дойдоха — ти спеше, — почукаха на вратата, показаха ми надписа на църковната стена…

— Знаех си, че те стоят зад това! — избухна Аристид. — Дъртите му свраки…

— Не мисля, че е редно да ни наричаш свраки — обади се сестра Екстаз. — Тези птици носят лош късмет.

— Ние дойдохме тук — продължи Дезире. — И Светицата ни заговори.

Зад нас се източиха вратове. Множество очи примижаха от брулещия вятър. Множество ръце със сключени пръсти се вдигнаха, за да предотвратят нещастие. Долових тишината от затаения дъх на тълпата.

— Какво ви каза? — попита Омер накрая.

— Не беше много благопристойно — отвърна сестра Терез.

— Не-не — съгласи се сестра Екстаз. — Никак не подхождаше на светица.

— Защото е саланка — отсече Дезире, — а не някаква префърцунена усиниерка — тя се усмихна и хвана ръката на Аристид. — Жалко, че и ти не беше тук, Аристид. Щеше да я чуеш как говори. Толкова време мина, откак синът ни се удави: трийсет години са много време. Оттогава само горчивина и ядове. Не ми даваше да плача, не ми даваше да се моля, пропъди другия ни син с крясъците и кавгите си…

— Млъкни — прекъсна я Аристид с каменно лице. Дезире поклати глава.

— Не и този път. Ти се караш на кого ли не. Даже на Мадо крещиш, защото казва, че животът трябва да продължи, вместо да спре дотук. Искаш да стоиш и да гледаш как всичко потъва заедно с Оливие. Ти. Аз. Ксавие. Искаш всички да изчезнат. Всичко да свърши.

Аристид я погледна.

— Дезире, моля те…

— Това е чудо, Аристид — продължи тя. — Сякаш самият той ми говореше. Да можеше само да чуеш.

На фона на розовата светлина Дезире вдигна очи към Светицата и в този миг видях как нещо леко се посипа върху нея от високата тъмна ниша: нещо подобно на ароматен сняг. Дезире Бастоне стоеше на колене навръх Поент Гризнос, обсипана с цветчета мимоза.

Тогава всички погледи се устремиха към нишата на Светицата. За секунда ми се стори, че нещо се раздвижи — може би танцуваща сянка от светлината на фенерите.

— Там има някой! — извика Аристид, издърпа пушката от ръцете на внука си, прицели се и изпразни двете цеви в нишата на Светицата. Разнесе се силен пукот, оглушителен във внезапно настъпилата тишина.

— Какво друго може да се очаква от Аристид, освен да стреля по чудо? — отбеляза Тоанет. — Ако можеше, щеше да стреляш и по Девата от Лурд, малоумнико!

Аристид гледаше засрамено.

— Бях сигурен, че видях някого там.

Накрая Дезире се изправи с ръце, пълни с цветя.

— Вярвам ти.

Стъписването трая няколко минути. После Ксавие, Дезире, Аристид и монахините се озоваха в центъра на тълпата, като всеки от тях се мъчеше да обуздае пороя от въпроси, с които го засипваха. Хората искаха да видят чудните цветя, да чуят думите на Светицата, да разгледат надписа на стената на църквата. Погледнах оттатък Поент и за миг ми се стори, че видях нещо да се люлее сред вълните далеч в ниското и в шума на затихващия прилив като че ли чух плясък, сякаш нещо се удари във водата. Но можеше да бъде всичко. Фигурата в нишата — ако изобщо имаше такава — беше изчезнала.

23

Питиетата в бара на Анжело — отворен извънредно по този изключителен повод — до голяма степен ни успокоиха. Страховете и подозренията бяха забравени, ликьорът дьовиноаз се лееше свободно и половин час по-късно тълпата изпадна в настроение, близко до карнавалното. Децата, доволни, че имат извинение да останат будни толкова до късно, играеха на флипер в ъгъла на бара. На сутринта няма да ходят на училище, а това само по себе си беше повод за празненство. Ксавие поглеждаше срамежливо към Мерседес и за пръв път му отвръщаха със същото. Между питиетата Тоанет весело се заяждаше с всеки, който й беше подръка. Монахините най-после бяха убедили Дезире да си легне, но Аристид седеше в бара необичайно мълчалив. Флин дойде с последните от тълпата, нахлупил на главата си черна плетена шапка, която скриваше косата му. Той ми намигна едва забележимо, после дискретно се настани на една маса зад мен. Дебелия Жан седеше до мен на чаша дьовиноаз, пушеше „Житан“ и непрестанно се усмихваше. Макар да ме беше страх, че странната церемония може да му е причинила болка по някакъв начин, аз осъзнах, че за пръв път след моето завръщане баща ми беше щастлив.

Той седя до мен около час, после си тръгна толкова тихо, че за малко да не забележа. Не се опитах да го последвам: не исках да наруша деликатното равновесие помежду ни. Но през прозореца го видях да върви към къщи, като само огънчето на цигарата му едва проблясваше над дюната.

Разговорите продължиха. Матиас, седнал на най-голямата маса в компанията на най-влиятелните саланци, беше твърдо убеден, че появата на света Марина наистина е чудо.

— Какво друго може да бъде? — попита той, докато отпиваше от третата си чашка дьовиноаз. — Историята е пълна с примери за свръхестествена намеса в обикновения живот. Защо и сега да не е така?

Случката вече се разказваше в толкова варианти, колкото свидетели имаше. Някои твърдяха, че са видели с очите си как Светицата е долетяла в нишата си в църковната стена. Други бяха чули призрачна музика. Тоанет, заела почетно място между Матиас и Аристид и изключително доволна от вниманието, което й обръщаха, отпиваше от питието си и обясняваше как първа забелязала знаците на църковната стена. Няма съмнение, че е чудо, казваше тя. Кой може да е намерил Светицата? Кой може да я е пренесъл чак до Гризнос? Кой може да я е качил в нишата? Не е човек, това е сигурно. Просто не може да бъде.

— Пък и камбаната — обади се Омер. — Всички я чухме. Какво друго може да бъде освен Ла Маринет? А и знаците по стената…

Всички бяха съгласни, че със сигурност това е намеса на някаква свръхестествена сила. Но какво искаше да ни подскаже тя? Дезире бе изтълкувала това като послание от сина си. Аристид не говореше, но седеше необичайно замислен над питието си. Тоанет каза, че това означава, че късметът ни ще се върне. Матиас се надяваше на по-добър улов. Капюсин си тръгна, като прибра и Лоло, но също изглеждаше потисната и аз се зачудих дали не мисли за дъщеря си на континента. Опитах се да срещна погледа на Флин, но той като че ли се радваше, че може да не участва в разговора. Аз последвах примера му и зачаках.

— Нещо не си особено духовит, Руже — каза Ален. — Надявах се поне ти да ни кажеш как Светицата е прелетяла сама до Гризнос.

Флин сви рамене.

— Откъде да знам? Ако можех да правя чудеса, щях отдавна да съм се махнал от този остров и да пия шампанско в Париж.

Отливът беше започнал, вятърът — отслабнал. Облаците се разсейваха, а небето зад тях беше сурово червено от наближаващия изгрев. Някой предложи да се върнем до стената на църквата и да разгледаме всичко на дневна светлина. Малка група изяви желание, останалите се прибраха по домовете, като се клатушкаха по неравния път.

След по-обстоен оглед на знаците върху стената нещата не се изясниха. Камъните бяха сякаш обгорени, но никой не успя да различи букви, само някакви примитивни рисунки и числа.

— Прилича на… нещо като чертеж — каза Омер Ла Патат. — Тук може да са записани някакви размери.

— Може да имат религиозен смисъл — предположи Тоанет. — Трябва да попитате сестрите.

Но монахините си бяха тръгнали с Дезире, а никой не искаше да пропусне нещо, докато тича да ги търси.

— Може би Руже знае — обади се Ален. — Нали той е най-образованият тук?

Няколко души кимнаха в знак на съгласие.

— Да, да повикаме Руже. Хайде, сторете път.

Флин не бързаше. Той огледа черните драскулки от всеки ъгъл. Присви очи, определи посоката на вятъра, отиде до ръба на скалата и погледна към морето, после се върна и отново докосна знаците с върховете на пръстите си. Ако не знаех, щях да повярвам, че ги вижда за пръв път през живота си. Всички го наблюдаваха с възхищение и очакване. Зад него се съмваше. Най-после Флин вдигна глава.

— Знаеш ли какво означава това? — попита Омер, неспособен да потиска повече нетърпението си. — От Светицата ли е?

Флин кимна и макар лицето му да беше сериозно, виждах, че вътре в себе си се усмихва.

24

Аристид, Матиас, Ален, Омер, Тоанет, Ксавие и аз слушахме мълчаливо, докато Флин обясняваше. После Аристид избухна:

— Арка? Казваш, че иска да построим арка?

Флин сви рамене.

— Не точно. Това е изкуствен риф, плаваща стена. Както искате го наречете, но виждате ли как действа? Пясъкът тук — той посочи далечината към Ла Жьоте — вместо да се изтегля от брега, ще се връща в Ла Гулю. Това е запушалка, ако щете, която ще попречи на Ле Салан да изтече в морето.

Последва ново продължително, стъписано мълчание.

— И ти мислиш, че Светицата е оставила това? — каза Ален.

— Че кой друг? — невинно попита Флин.

Матиас се намеси:

— Тя е нашата Светица — бавно произнесе той. — Помолихме я да ни спаси. Това сигурно е нейният начин да ни отвърне.

Още няколко души кимнаха. Звучеше разумно. Очевидно изчезването на Светицата бе изтълкувано неправилно: трябвало й е време, за да проучи нещата.

Омер погледна Флин.

— Но ние нямаме с какво да вдигнем стена — възрази той. — Виж колко ми струваше само да докарам камък за вятърната мелница. Струваше ми цяло състояние.

Флин поклати глава.

— Изобщо не ни трябва камък — каза. — Трябва да е нещо леко, което да плава. А и това не е крайбрежна стена. Крайбрежната стена може само да спре ерозията, и то за известно време. Но това е много по-добро. Една плаваща преграда, ако е правилно разположена, сама се подсигурява. С течение на времето.

Аристид поклати глава.

— Изобщо няма да върши работа. Поне в близките десет години.

Но Матиас изглеждаше заинтригуван.

— Мисля, че може да стане — бавно каза той. — Но какво ще правиш с материалите? Не можеш да направиш преграда от плюнка и хартия, Руже. Дори ти не можеш.

Флин се замисли за момент.

— Гуми — каза той. — Автомобилни гуми. Те не потъват, нали? Можеш да ги вземеш без пари от всеки автосервиз. На някои места дори ти плащат, за да ги махнеш. Превозваш ги, омотаваш ги с вериги…

— Превозваш ги? — прекъсна го Аристид. — С какво? За това, което предлагаш, ще ти трябват стотици, може би хиляди гуми. Какво…

— Ей го „Брисман 1“ — предложи Омер Ла Патат. — Може би ще ни разрешат да го наемем.

— Да плащаме на усиниерец! — избухна Аристид. — Ето това ще бъде чудо!

Ален го изгледа продължително, като мълчеше.

— Дезире беше права — каза той накрая. — Вече изгубихме твърде много. Твърде много от всичко.

Аристид се завъртя на бастуна си и застана с гръб, но се виждаше, че продължава да слуша.

— Не можем да си върнем всичко изгубено — продължи Ален с тих глас. — Но можем да се погрижим да не губим повече. Да наваксаме изгубеното време — докато говореше, той гледаше към Ксавие. — Трябва да се борим с морето, не помежду си. Длъжни сме да помислим за семействата си. Мъртвите са си мъртви, но всичко се връща. Ако му позволим да се върне.

Аристид го погледна, без да каже нищо. Омер, Ксавие, Тоанет и останалите ги наблюдаваха в очакване. Ако Геноле и Бастоне приемеха идеята, тогава всички щяха да последват примера им. Матиас вдигна поглед, непроницаем над генералските му мустаци. Флин се усмихна. Аз затаих дъх.

После Аристид кимна едва забележимо — на острова това се счита за демонстрация на уважение. Матиас кимна в отговор. Двамата си стиснаха ръцете.

Отпразнувахме решението им под каменния взор на Марин дьо ла Мер, светицата покровителка на всичко изгубено в морето.

25

Когато се прибрах у дома, вече беше сутрин. Дебелия Жан не се виждаше никъде, а капаците на прозорците бяха още затворени, затова предположих, че си е легнал, и реших да последвам примера му. Събудих се в два и половина от тропане по вратата и тръгнах сънена към кухнята, за да отворя.

Беше Флин.

— Ставай и се приготвяй — шеговито ме пришпори той. — Трудното едва сега започва. Готова ли си?

Бързо се погледнах. Бях боса, полуоблечена в снощните влажни и смачкани дрехи, косата ми, цялата в засъхнала сол, бе сплъстена като метла. Той обаче изглеждаше по-весел от всякога, с коса, грижливо вързана на опашка ниско на тила.

— Няма защо да гледаш толкова самодоволно — отбелязах аз.

— Защо не? — отвърна Флин усмихнат. — Мисля, че мина добре. Изпратих Тоанет да събира волни пожертвувания, освен това пренасочих малко щайги от фабриката за пакетиране на риба за изграждане на модулите за плаващия риф. Ален ще се свърже с гаража. Реших, че може би ще успееш да намериш тел и вериги за котвите. Омер ще забърка бетона. Останало му е малко от вятърната мелница. Ако времето се задържи такова, мисля, че ще успеем да приключим до края на месеца — той забеляза изражението на лицето ми и млъкна. — Виж ти — каза предпазливо, — нещо ми подсказва, че някой се кани да ми откъсне главата. Какво има? Кафе ли искаш?

— Бива си те — отговорих му аз. Очите му се разшириха от учудване.

— Сега пък какво?

— Можеше поне да ме предупредиш. Ти и твоите чудеса! Ами ако нещо се беше объркало? Ами ако Дебелия Жан…

— Всъщност мислех, че ще останеш доволна — каза Флин.

— Това е нелепо. Преди да се опомним, на Поент ще гъмжи от хора — всички ще идват да видят къде е станало чудото.

— Ще бъде добре за бизнеса, ако стане така — отбеляза Флин.

Не му обърнах внимание.

— Беше жестоко. Как само повярваха — горката Дезире, Аристид, дори баща ми. Как лесно паднаха в капана, всички до един. Отчаяни, суеверни хора. Наистина успя да ги убедиш, а? И ти беше забавно.

— Е, какво от това? Свърши работа, нали? — той изглеждаше по-скоро обиден. — Нали това е проблемът? Няма нищо общо със саланци или с достойнството им. Проблемът е, че аз направих това, което ти не можа. Аз, чужденецът. И те ме послушаха.

Предполагам, че това беше вярно. Фактът, че го каза, никак не ми хареса.

— Забелязах, че миналата нощ нямаше никакви възражения — отбеляза Флин.

— Тогава още не знаех какво си намислил. Камбанния звън…

— Ла Маринет — той се усмихна. — Добре се получи, струва ми се. Касетофон и стари тонколони.

— А Светицата? — не ми беше приятно да засилвам допълнително самодоволството му, но бях любопитна.

— Намерих я в деня, когато те заварих в Ла Буш. Смятах да кажа на Дебелия Жан, помниш ли? Ти реши, че съм откраднал нещо.

Помнех. Театралността на декора — поетичността — вероятно му беше допаднала. Фестивалът на Светицата, фенерите, химните, слабостта на саланците към живописното.

— Взех церемониалните одежди и короната от църковната канцелария в Ла Усиниер. Отец Албан за малко да ме хване, но аз успях да се измъкна навреме. Монахините бяха лесни.

Разбира се, лесни бяха. Цял живот бяха чакали това.

— Как качи статуята чак там?

Той сви рамене.

— Поправих крика на баща ти. Докарах го на мокрия пясък при отлив и я качих горе. Когато започна приливът, вече изглеждаше невъзможно. Мигновено чудо. Само добавяш вода.

Като се замислих, беше очевидно, наистина. Колкото до останалото, малко цветя, малко светлини за ефект, алпинистки котки, забити отзад в стената на църквата, неговото кану, закотвено наблизо за осигуряване на бързо бягство. Всичко изглеждаше толкова просто, когато човек знаеше истината. Толкова просто, че чак беше обидно.

— Единственият труден момент беше, когато Аристид ме забеляза на стената — каза Флин усмихнат. — Каменната сол не причинява сериозни наранявания, но щипе. Добре, че повечето не попадна в целта.

Не отвърнах на усмивката му. Той вече изглеждаше прекалено доволен от себе си.

Разбира се, не можеше да ни баламосва по отношение на крайния резултат. Това вече беше доста сложна работа. Трябваше да се направят правилни изчисления по сложни математически формули въз основа на скоростта на падане на песъчинките, ъгъла на брега и фазовото ускорение на вълните. За повечето неща се бе наложило да импровизира. Но това беше най-доброто, което можеше да се направи за толкова кратък срок.

— Нищо не обещавам — предупреди ме Флин. — Това е временна мярка. Не е постоянно решение.

— Но ако свърши работа?

— В най-лошия случай ще забави за известно време процеса на разрушаване.

— А в най-добрия?

— Брисман събира пясък от Ла Жьоте. Защо и ние да не го направим?

— Пясък от Ла Жьоте — повторих аз.

— Със сигурност ще стигне за един-два пясъчни замъка. Може би повече.

— Повече — лакомо отвърнах аз. — Повече.

26

За човек от континента сигурно е трудно да разбере. В края на краищата пясъкът обикновено не служи като метафора за постоянство. Написаното в пясъка се заличава. Пясъчните замъци, изграждани с любов, с един замах рухват на земята. Пясъкът е упорит и непостоянен. Той изтърква скалите и поглъща стени под дюните си. Никога не остава неизменен. На Льо Дьовен пясъкът и солта са всичко. Храната ни расте осолена в почвата, от пашата по дюните овцете и козите ни имат крехка, солена плът. Тук пясъкът изгражда тухлите и хоросана. От пясък са огнищата и пещите ни. Островът е променял очертанията си хиляди пъти. Той се мени зигзагообразно при Нид’Пул, като всяка година губи части от себе си. Пясъкът ги възстановява, измива се от Ла Жьоте, обикаля острова като опашка на русалка и незабележимо се мести от едната страна към другата, пени се бавно като пресечено мляко, мята се, въздиша, претъркулва се. Каквото и да се промени, винаги ще има пясък.

Казвам това, за да могат хората от континента да разберат въодушевлението, което изпитвах през тези няколко седмици, а и след това. През първата седмица крояхме планове. След това работихме, и още, и още. Ставахме в пет сутринта и приключвахме късно вечерта. Когато времето беше хубаво, работехме до късна нощ, когато имаше силен вятър или дъжд, пренасяхме работата на закрито — в хангара за лодки, във вятърната мелница на Омер, в изоставен склад за картофи, — само и само да не губим време.

Омер отиде с Ален в Ла Усиниер, за да наемат „Брисман 1“, като обясниха, че им трябва за доставка на строителни материали. Клод Брисман се оказа услужлив: сезонът беше свършил и освен за спешни случаи фериботът се използваше само веднъж в седмицата за превозване на хранителни стоки и продукция от рибената фабрика. Аристид знаеше един склад за автомобилни гуми по пътя за Порник и уреди транспорт до „Брисман 1“, като използва същата фирма за превоз, която обикновено извозваше консервите скумрия от фабриката. Решено бе отец Албан да се заеме със счетоводството — той беше единственият човек, срещу когото нито Бастоне, нито Геноле имаха възражения. Впрочем, каза Аристид, дори хората от континента ще се замислят, преди да измамят свещеник.

Финансирането дойде от най-неочаквани източници. Тоанет извади трийсет златни луидора, скрити в чорап под дюшека — пари, за които дори семейството й не знаеше. Аристид Бастоне дари две хиляди франка от спестяванията си. За да не остане по-назад, Матиас Геноле предложи две хиляди и петстотин франка. Останалите дадоха по-скромни суми: двеста франка от Омер плюс пет чувала цимент, петстотин от Илер, още петстотин от Капюсин. Анжело не даде пари, но обеща безплатна бира за всички работници, докато трае строежът. Това осигури допълнителна работна ръка, макар че на Омер няколко пъти трябваше да се напомня да прекарва повече време в работа, отколкото в бара.

Обадих се на хазяйката си в Париж и й казах, че няма да се върна. Тя се съгласи да закара мебелите ми на склад и да ми изпрати някои неща, от които имах нужда — дрехи, книги и материали за рисуване, — по влака до Нант. Изтеглих остатъка от спестяванията си и закрих сметката. Нямаше да се нуждая от банкова сметка в Ле Салан.

Преградата, както обясни Флин, трябваше да се изгражда на части. Всяка част се състоеше от сто и петдесет автомобилни гуми, наредени и привързани една за друга с авиационни кабели, поръчани от континента. Трябваше да има общо дванайсет такива модула, сглобени на сушата, а после при отлив наредени край Ла Жьоте. Късове бетон, подобни на тези, които се използват за закотвяне на лодките, трябваше да се потопят в морето като котви, привързани с допълнителен кабел за модулите. Само с един крик — този на баща ми — за пренасяне на тежките материали работата вървеше трудно и няколко пъти трябваше да спираме, тъй като не успявахме да доставим навреме необходимите материали, но всеки правеше каквото може.

Тоанет носеше топли напитки на работниците на Поент. Шарлот правеше сандвичи. Капюсин навлече комбинезон и плетена шапка и се присъедини към групата за бъркане на цимент, като засрами някои от мъжете. Мерседес прекарваше часове наред на дюната, като уж служеше за вестоносец, а всъщност като че ли проявяваше по-голям интерес към работещите мъже. Аз управлявах крика. Омер подреждаше гуми, докато Гислен Геноле ги наместваше в гнезда от щайги. По време на отлив голяма група от деца, жени и стари хора копаеха дълбоки дупки за бетонните котви, а ние използвахме трактора с ремаркето, за да пренесем котвите до Ла Жьоте, като отбелязвахме местата с шамандури. Лодката на Бастоне „Сесилия“ излизаше в морето при прилив, за да следи движението на модулите. А през цялото това време Флин обикаляше между нас с листа хартия в ръце, като измерваше разстояния, пресмяташе ъгли и скорост на вятъра, мръщеше се на теченията, които минаваха напречно и завиваха към Ла Гулю. Светицата ни надзираваше от своята ниша на Поент Гризнос, а камъкът под нея белееше от петна восък. Земята отдолу бе осеяна с дарове — сол, цветя, чаши вино. Аристид и Матиас се дебнеха един друг в състояние на временно примирие, като всеки се стараеше да задмине другия в стремежа си да бъде полезен. Със своя дървен крак старият Бастоне не можеше да върши никаква тежка работа и затова пришпорваше нещастния си внук — превъзхождан числено от двамата Геноле — да се труди все повече и повече.

С напредването на работата забелязах, че състоянието на баща ми се подобрява с всеки изминал ден. Той вече не прекарваше толкова време в Ла Буш, вместо това наблюдаваше останалите, като рядко помагаше активно в работата. Често го виждах — масивен силует на върха на дюната, безжизнено неподвижен. У дома се усмихваше по-често, а няколко пъти се случваше дори да ми отговаря едносрично. Долавях промяна дори в природата на мълчанието му, погледът му вече не беше така празен. Понякога вечер стоеше до късно, слушаше радио или ме гледаше как драскам бегли рисунки в скицника си. Веднъж или два пъти ми се стори, че забелязвам известен безпорядък сред рисунките си, сякаш някой ги беше разглеждал. След това започнах да оставям скицника на лесно място, за да го прелиства когато пожелае, макар че той никога не го правеше в мое присъствие. Това е начало, казвах си аз. Дори у Дебелия Жан нещо вече като че ли се готвеше да изплува на повърхността.

И, разбира се, Флин. Случи се, преди да го осъзная, скришом, малко по малко — постепенна ерозия на защитните ми сили, която ме завари стъписана и неподготвена. Започнах да се улавям, че го наблюдавам, без да знам защо, че изучавам израженията на лицето му, сякаш се готвя да му правя портрет, че го търся в тълпата. Почти не бяхме говорили от онази сутрин след чудото, но нещо като че ли се бе променило между нас. Поне аз мислех така. За това имаше ред причини. Сега забелязвах неща, които ми убягваха по-рано. Бяхме обединени от общата задача. Потяхме се един до друг, докато подреждахме гуми, прогизвахме до кости от надигащия се прилив, докато се мъчехме да наместим модулите. Пиехме заедно при Анжело. И имахме обща тайна. Тя ни свързваше. Правеше ни заговорници, почти приятели.

Когато се наложеше, Флин беше добър слушател, а също неизчерпаем извор на забавни анекдоти и небивали истории, легенди от Англия, Индия и Мароко. Много от тях бяха измислени, но той беше пътувал, познаваше различни места и хора, ястия и обичаи, реки и птици. Чрез него аз също пътувах по света. Но винаги чувствах, че има някакво скришно място, до което нямам достъп. Не знаех защо това ме смущава. Ако Флин ме попиташе какво точно искам от него, вероятно бих се затруднила да му отговоря.

Домът, който си бе направил в стария бункер, беше удобен, но импровизиран. Голямо вътрешно помещение, почистено и варосано, с прозорец към морето, столове, маса, легло, всичко измайсторено от крайбрежни отломки. Общото впечатление беше странно, но някак приятно като самия стопанин — по маджуна на прозорците бяха налепени мидени черупки, столовете бяха направени от автомобилни гуми, покрити с корабно платно. От тавана висеше хамак, приспособен от някогашна рибарска мрежа. Отвън боботеше генератор.

— Не мога да повярвам, че си направил къща от това място — отбелязах аз, когато го видях. — Преди беше куб от бетон, пълен с пясък.

— Е, не можех да остана завинаги у Капюсин — каза той. — Хората започнаха да говорят — Флин замислено подреждаше с крак мидени черупки на бетонния под. — Бива ме за изгнаник, нали? С всички домашни удобства.

Стори ми се, че в думите му долових тъжна нотка.

— Изгнаник? За такъв ли се смяташ?

Флин се разсмя.

— Забрави.

Не забравих, но знаех, че не мога да го накарам да говори, ако не иска. Мълчанието му обаче не попречи на въображението ми да заработи. Дали не бе дошъл на Льо Дьовен, за да избяга от проблеми със закона? Възможно беше: хора като Флин винаги плават твърде близо до вятъра, а и аз често се питах как изобщо се е озовал на Льо Дьовен, малък остров, неотбелязан дори на картата.

— Флин — престраших се аз накрая.

— Да?

— Къде си роден?

— На място като Ле Салан — отговори той безгрижно. — Малко селце по крайбрежието на Кери. Място с плаж и нищо повече.

Значи все пак не беше англичанин. Зачудих се какви други погрешни заключения съм си направила за него.

— Никога ли няма да се върнеш там? — беше ми трудно да проумея как може да не го е грижа къде е родното му място, виждах в него съмишленик, който трябваше да споделя и влечението ми към дома.

— Да се върна? Господи, не! За какво да се връщам?

Аз го погледнах.

— За какво дойде тук?

— Да търся пиратско съкровище — отвърна Флин със загадъчен глас. — Милиони франкове, цяло състояние в дублони. Щом го откопая, ще се махна — фют! — начаса. И после — здравей, Лас Вегас! — той се усмихна широко. И въпреки това пак ми се стори, че долових онази нотка на тъга, почти съжаление, в гласа му.

Отново се огледах из стаята и за пръв път осъзнах, че въпреки приветливия й вид там не се вижда нито една лична вещ, нито една снимка, книга, писмо. Той можеше да си тръгне още утре, казах си аз, без да остави и намек за това кой е бил и накъде е тръгнал.

27

Следващите две седмици донесоха по-силни приливи и по-буйни ветрове. Три дни работа отиде напразно заради лошото време. Луната узря от сърп до резен. Пълнолунието на равноденствие води след себе си бурите. Знаехме го и мълчаливо бързахме да изпреварим луната.

След посещението ми в Лез Имортел Брисман бе станал необичайно мълчалив. Въпреки това долавях любопитството му, предпазливостта му. Седмица след разговора ни той ми изпрати малка бележка с цветя и покана за престой в хотела без ограничения във времето, ако положението в Ле Салан стане прекалено нетърпимо. По всичко личеше, че не знае нищо за работата ни и мисли, че аз прекарвам времето си в ремонтиране на къщата, за да я направя по-обитаема за Дебелия Жан. Хвалеше ме за предаността ми, като същевременно изказваше голямата си болка и съжаление за недоверието ми към него. Накрая се надяваше, че нося подаръка му и изразяваше желание колкото може по-скоро да ме види облечена с него. Всъщност червената рокля стоеше неразгъната в дъното на гардероба ми. Не бях се осмелила дори да я пробвам. Освен това сега, когато работата по преградата вървеше към края си, имаше още много неща за вършене.

Флин се беше отдал изцяло на проекта. Колкото и усърдно да работехме, той винаги беше в центъра на събитията, преместваше тежести, провеждаше изпитания, изучаваше диаграми, хокаше недисциплинирани работници. Никога не падаше духом, дори седмица по-рано, когато приливите започнаха да се усилват, Флин не загуби самообладание. Можеше спокойно да мине за саланец, който се бори с морето за своето късче земя.

— Впрочем, защо го правиш? — попитах го една вечер, когато отново остана до късно в хангара да подсилва съединителните звена на завършените модули. — Преди казваше, че е безсмислено.

Бяхме сами в хангара. Примигващата светлина на единствената неонова лампа беше недостатъчна за целта. Миризмата на масло и гума беше непоносима.

Флин ме погледна с присвити очи над модула, който проверяваше.

— Това оплакване ли е?

— Разбира се, че не. Просто се чудех какво те е накарало да промениш мнението си.

Флин сви рамене и отметна косата от очите си. Неоновата светлина го обля, като оцвети косата му в неестествено червено и направи лицето му дори по-бледо от обикновено.

— Ти ми даде идея, това е всичко.

— Аз ли?

Той кимна. Почувствах се нелепо щастлива от мисълта, че съм изиграла ролята на катализатор.

— Разбрах, че с малко помощ Дебелия Жан и останалите ще могат да изкарат в Ле Салан още дълго време — каза Флин, като стисна с клещи краищата на един авиационен кабел. — Просто реших да им дам начален тласък.

На тях. Забелязах, че никога не казва „ние“, макар че тук го приемаха с по-голяма готовност, отколкото мен.

— А ти? — внезапно попитах аз. — Ще останеш ли?

— За известно време — да.

— А после?

— Кой знае?

За миг го погледнах втренчено, като се мъчех да си обясня безразличието му. Места, хора — нищо като че ли не му правеше особено впечатление, сякаш можеше да премине през живота като камък през вода, чист и ненакърнен. Той слезе от модула, избърса клещите и ги прибра в кутията с инструменти.

— Изглеждаш уморен.

— От светлината е — Флин отново отметна косата си, като остави петно от масло по лицето си. Аз го избърсах.

— Когато се запознахме, останах с впечатление, че си някакъв безделник. Не бях права.

— Много мило от твоя страна, че го казваш.

— Освен това още не съм ти благодарила за всичко, което си направил за баща ми.

Той започваше да се чувства неудобно.

— Това е нищо. Той ми позволи да живея в бункера. Бях му задължен.

В гласа му долових категорична нотка, която подсказваше, че по-нататъшни благодарности са нежелателни. И въпреки това по някаква причина не исках да го пусна да си върви.

— Ти не говориш много за семейството си — казах аз, като издърпах единия край на брезента върху завършения модул.

— Това е, защото не мисля често за него.

Мълчание. Запитах се дали родителите му не са починали, дали не страда за тях, дали няма друга причина. Веднъж беше споменал, че има брат, с небрежна неприязън, която ми напомни за моето отношение към Адриен. Значи не беше привързан към тях. Може би така му харесва, казах си аз, да бъде необвързан, да не се чувства отговорен. Да бъде остров.

— Защо го правиш? — попитах го отново. — Защо реши да ни помогнеш?

Флин отново сви рамене — изглеждаше нетърпелив.

— Кой знае? Работа като всяка друга, трябваше да се свърши. Защото бях наблизо, предполагам. Защото можех.

Защото можех. По-късно това изречение щеше да изплува в паметта ми и да ме преследва, но тогава го възприех просто като знак за привързаността му към Ле Салан и внезапно изпитах влечение към него, към привидното му безразличие, към липсата на темперамент, към педантизма, с който прибираше инструментите в кутията дори когато беше уморен до смърт. Руже, който никога не взема страна, бе взел нашата.

28

Довършихме модулите в хангара и се приготвихме да ги поставим на мястото им. Бетонните котви бяха вече при Ла Жьоте заедно с шест от завършените модули и сега оставаше само да закараме другите с ремаркето на плитчините, после с лодка до набелязаното място, за да ги привържем с вериги към котвите. След това трябваше да експериментираме, да скъсяваме и удължаваме кабели, да наместваме модулите. Щеше да отнеме време, докато намерим най-доброто положение. После обаче, както каза Флин, плаващият риф ще се намести сам съобразно посоката на вятъра, а ние само ще чакаме да разберем дали експериментът е бил успешен.

Близо седмица нивото на водата беше твърде високо, за да стигнем до Ла Жьоте, а вятърът — твърде силен, за да можем да работим. Той блъскаше по дюната, като вдигаше облаци пясък във въздуха. Чупеше капаци и резета. Докарваше прилива почти до улиците в Ле Салан и бъркаше бясно вълните на Поент Гризнос до пяна. Дори „Брисман 1“ не излизаше в морето и ние започнахме да се питаме дали времето ще утихне поне за кратко, колкото да довършим полусглобената преграда.

— Рано започна — песимистично обяви Ален. — Пълнолунието е след осем дни. Дотогава времето няма да се оправи. Вече не.

Флин поклати глава.

— Стига ни само един ясен ден, за да завършим — каза той. — Да довлечем останалото при отлив. Всичко е готово и чака. После рифът ще се погрижи сам за себе си.

— Но отливите няма да свършат работа — възрази Ален. — По това време на годината водата не се отдръпва достатъчно. И морският вятър не помага. Веднага връща водата обратно.

— Ще се справим — стоически заяви Омер. — Няма да се отказваме сега, когато сме толкова близо до завършека.

— Краят се вижда — съгласи се Ксавие. — Това са само довършителни неща.

Матиас гледаше цинично.

— Твоята „Сесилия“ няма да издържи — отсече той. — Нали видя какво стана с „Елеанор“ и „Кориган“. Тези лодки просто не са пригодени за такова море. Трябва да почакаме да се успокои.

И ние чакахме, седнали мрачно в бара на Анжело като опечалени на погребение. Някои от старците играеха карти. Капюсин седеше в ъгъла с Тоанет и с престорен интерес четеше списание. Някой пусна един франк в джубокса. Анжело донесе бира, на която малцина от нас обърнаха внимание. С ужас следяхме като омагьосани прогнозите за времето: нарисуваните бури се гонеха по картата на Франция, а момичето весело препоръчваше да бъдем предпазливи. Недалеч, на Л’ил дьо Сен, приливите вече бяха изравнили няколко къщи със земята. Отвън хоризонтът ревеше и святкаше. Беше нощ: началото на отлива. Вятърът миришеше на пушек.

Флин се отдалечи от прозореца, където стоеше дотогава.

— Започна се — каза той. — Утре може да бъде прекалено късно.

Ален го погледна.

— Нали не искаш да кажеш, че трябва да го направим тази нощ?

Матиас посегна към чашата си с дьовиноаз и се засмя с неудоволствие.

— Не видя ли какво е времето вън, а, Руже?

Флин сви рамене и нищо не каза.

— Е, тази нощ не можете да ме изкарате навън — продължи старецът. — На Ла Жьоте е тъмно, наближава буря и отливът ще трае кратко. Добър начин сте избрали да се убиете. Да не мислите, че Светицата ще ви спаси?

— Мисля, че Светицата вече си свърши работата — каза Флин. — Оттук нататък сме ние. И аз мисля, че ако изобщо искаме да довършим, това трябва да стане сега. Ако скоро не подсилим първите модули, ще загубим всякакъв шанс.

Ален поклати глава.

— Само луд човек може да излезе навън по това време.

Аристид се подсмихна злобно от своя ъгъл.

— Тук ви е удобно, а? Вие, Геноле, сте все едни и същи. Стоите си в бара и кроите планове, докато животът отвън си тече. Аз ще дойда — отсече той и с мъка се изправи. — Ще държа лампата, ако не мога да направя друго.

Матиас тутакси скочи на крака.

— Ще дойдеш с мен — нареди той на Ален. — Няма да допусна един Бастоне да разправя, че ние, Геноле, се боим от малко работа и вода. Приготвяй се, и бързо! Да беше само тук моята „Кориган“, щяхме да свършим за нула време, но какво да се прави! Защо…

— До моята „Пеош“ твоята „Кориган“ приличаше на крайбрежен кит — подразни го Аристид. — Спомням си, когато…

— Тръгваме ли? — прекъсна го Капюсин, като се изправи. — Аз пък си спомням, че някога вие двамата ставахте и за друго, освен за приказки!

Аристид я погледна и се изчерви до корените на мустаците си.

— Ей, Ла Пюс, това не е работа за теб — отговори той сърдито. — Аз и момчето ми…

— Това е работа за всички — каза Капюсин и навлече якето си.

Сигурно представлявахме странна гледка, докато вървяхме през плитчините към Ла Жьоте. Аз докарах крика на гъсенични вериги, единствената му светлина се отрази в плитчините и по доброволците в ботуши и рибарски куртки затанцуваха сенки. Приближих се досами водата, като влачех след себе си ремаркето, на което се мъдреше „Сесилия“. Плоскодънната лодка за стриди се движеше с лекота в плитки води и лесно се товареше от пясъка. Използвахме крика, за да качим един модул на лодката. Тя затъна във водата под тежестта му, но издържа. Имаше по един човек от всяка страна, който да придържа товара. Други доброволци помогнаха да довлечем и да бутнем „Сесилия“ в по-дълбоки води. Бавно, с помощта на дългите весла и малкия двигател лодката за стриди пое към Ла Жьоте. Повторихме този бавен, мъчителен процес четири пъти и докато свършим, приливът наближи.

След това не видях много. Моята работа беше да докарам частите от плаващия риф, после да върна крика и ремаркето на брега. Оттам нататък можех само да се взирам в светлинката, в силуета на „Сесилия“ над синкавите пръстеновидни очертания на брега и да се вслушвам в гласовете сред шума на вълните и вятъра.

Приливът беше близо. Без лодката аз не можех да се присъединя към останалите, но ги наблюдавах с бинокъл от дюната. Знаех, че времето изтича. На Льо Дьовен приливът идва бързо — може би не толкова, колкото под връх Свети Мишел, където вълните се движат по-бързо от галопиращ кон, но със сигурност може да изпревари бягащ човек. Лесно е да се озовеш под вълните, а точно между Поент и Ла Жьоте теченията са бързи и опасни.

Прехапах устни. Много се бавеха. На Ла Жьоте бяха шест човека: Бастоне, Геноле и Флин. Твърде много за лодка с размерите на „Сесилия“. Сега едва ли стигаха дъното с краката си. Виждах движещи се светлини по пясъчните ивици, на опасно разстояние от брега. Уговореният сигнал — две присветвания. Всичко вървеше по план. Но много се бавеха.

По-късно Аристид ми разказа. Веригата, закачена на единия от модулите, попаднала под лодката, като спряла витлото. Морето се надигало. Това, което било толкова просто при отлив, сега станало почти невъзможно. Ален и Флин се борели със закачената верига, като използвали недовършената преграда вместо лост. Аристид седял на носа на „Сесилия“ и наблюдавал.

— Руже! — извикал той, когато Флин се показал над водата след поредния неуспешен опит да освободи веригата. Флин го погледнал въпросително. Бил без яке и шапка, за да се движи по-лесно. — Не може така. Не и в това време.

Ален погледнал нагоре и една вълна го блъснала право в лицето. Той се закашлял, изругал и се гмурнал.

— Можете да се заклещите там — упорствал Аристид. — Вятърът ще блъсне „Сесилия“ в скалите и вие…

Флин само поел въздух и отново се гмурнал. Ален се качил в лодката.

— Ще трябва скоро да се връщаме, иначе ще хвърляме котва върху скалите — извикал Ксавие през вятъра.

— Къде е Гислен? — попитал Ален и се изтръскал като куче.

— Ей там! Всички са вече в лодката освен Руже.

Вълните се надигали. Приливът тръгнал иззад Ла Жьоте и на светлината на фенерите всички видели как напречното течение към Гризнос набира инерция с покачването на водата. Плитчините се превръщали в открито море, а бурята приближавала. Дори аз го усещах. Въздухът беше зареден с електричество. „Сесилия“ се разтърсила — един непривързан модул се блъснал в нея, — Матиас изругал и седнал с цялата си тежест. Ален оглеждал тъмната вода за Флин и за малко не паднал от лодката.

— Не става — тревожно казал той. — Ако не вържем последните два кабела, тази преграда ще се разкъса на парчета.

— Руже! — провикнал се Аристид. — Руже, добре ли си?

— Витлото е свободно — извикал Гислен от кърмата. — Значи Руже все пак го е освободил.

— Тогава къде е, по дяволите? — изревал Аристид.

— Вижте, след малко трябва да тръгваме — настоявал Ксавие. — После ще бъде много трудно да се върнем. Дядо, наистина трябва да тръгваме!

— Не. Ще почакаме.

— Но, дядо…

— Казах: ще почакаме! — Аристид погледнал Ален. — Не искам никой да разправя, че Бастоне е изоставил приятел в беда.

Ален устоял на погледа му около секунда, после се обърнал да намотае едно въже в краката си.

— Руже! — извикал Гислен с цяло гърло.

След миг Флин се показал на повърхността, но от другата страна на „Сесилия“. Ксавие го забелязал пръв.

— Ето го! — изкрещял той. — Издърпайте го!

Флин се нуждаел от помощ. След като успял да освободи веригата изпод лодката, сега модулът трябвало да се намести. Някой трябвало да държи модулите достатъчно дълго, за да бъдат закрепени отново едни за други. Опасна работа: при по-силна вълна човек лесно можел да се заклещи между тях. Освен това цялата преграда сега била под водата: в такова черно и бурно море задачата била най-малкото рискована.

Ален свалил рибарската си куртка.

— Аз ще се заема — предложил той. Гислен пожелал да отиде на негово място, но баща му го спрял. — Не. Нека аз — казал и потопил крака във водата. Останалите в лодката източили вратове, за да виждат какво става, но освободената от веригата „Сесилия“ започнала да се отдалечава от плаващия риф.

Приливът набирал сила: останала само тънка ивица кал, в която да се хвърли котва. После щяло да има само скали, а с вятър откъм гърба доброволците щели да се озоват между тях и надвисналата буря. На брега аз чувах призрачни писъци от борда на „Сесилия“, виждах тревожна светлинка и после през бинокъла забелязах как издърпаха от водата два силуета. От такова разстояние не можех да преценя дали всичко е наред. След писъците не последва сигнал.

От брега на Ла Гулю наблюдавах нетърпеливо приближаването на „Сесилия“. В небето зад нея блесна гръмотевица. Луната, на която оставаха само няколко дни до пълнолуние, се скри зад стена от облаци.

— Няма да успеят — отбеляза Капюсин, като гледаше стопяващите се плитчини.

— Не се движат към Гризнос — каза Омер. — Познавам Аристид. Винаги казва, че ако попаднеш в прилив, трябва да тръгнеш към Ла Гулю. По-далеч е, но теченията не са толкова силни и е по-безопасно да се хвърли котва.

Омер беше прав. След половин час „Сесилия“ заобиколи Поент с клатушкане, но все още достатъчно стабилна, и насочи нос към Ла Гулю. Ние се втурнахме след нея, без да знаем дали рифът е завършен или изоставен на произвола на съдбата.

— Вижте! Ето я!

„Сесилия“ влезе в залива. Зад нея вълните надигаха бели хребети и отразяваха зловещото небе. Вътре в залива беше относително спокойно. Червената светлина на фара озари за кратко хората в лодката. Сред шума на вятъра долавяхме гласове, които викаха и пееха.

Странен и неестествен звук в студената нощ, обещаваща буря съвсем близо зад тях. Светлината от фенера на Аристид осветяваше шестимата души в лодката и сега, когато наближиха, ние виждахме поотделно всяко лице, озарено като от лагерен огън. Там бяха Ален и Гислен в дългите си палта, и Ксавие, изправен на кърмата, а до него Аристид Бастоне и Матиас Геноле. Картината беше драматична като платната на Джон Мартин може би, с това апокалиптично надвиснало небе: двама старци с дълги коси и офицерски мустаци, обърнати в профил, мрачно и победоносно загледани в брега. Едва по-късно осъзнах, че това бе първият път, в който виждах Матиас и Аристид седнали един до друг по този начин, извили гласове в обща песен. За един час враговете бяха станали ако не приятели, то поне нещо като съюзници.

Нагазих във водата да посрещна „Сесилия“. Няколко души скочиха долу, за да издърпат лодката на брега. Флин беше сред тях. Той ме прегърна грубо, докато влачех „Сесилия“ за носа. Въпреки умората очите му сияеха. Обвих ръце около него, разтреперана от студената вода.

Флин се разсмя.

— Какво е това?

— Ти го направи преди малко — гласът ми трепереше.

— Разбира се.

Беше леденостуден и миришеше на мокра вълна. Облекчението ме направи слаба, прегърнах го неудържимо и за малко и двамата да паднем. Косата му се залепи за лицето ми. Устата му имаше солен вкус и беше топла.

Край лодката Гислен обясняваше на всеки, готов да слуша, как Ален и Руже се гмуркали един след друг под модула, за да закачат последните кабели. На скалите чакаха много хора от селото — сред тях познах Анжело, Шарлот, Тоанет, Дезире и баща си. Групичка деца с фенерчета започнаха да се веселят. Някой хвърли пиратка, която се плъзна зрелищно по скалите към водата. Анжело извика:

— Дьовиноаз за всички доброволци! Да вдигнем тост за света Марина!

Останалите подеха самотния му вик.

— Да живее Ле Салан!

— Долу Ла Усиниер!

— Три пъти „ура“ за Руже!

Това беше Омер, който ме избута и отиде до носа на лодката. Двамата с Ален вдигнаха Флин над водата. Гислен и Ксавие се присъединиха към тях. Флин седеше на раменете им и се усмихваше.

— Ето го инженера! — извика Аристид.

— Още дори не знаем дали преградата ще свърши работа — каза Флин през смях. Някой извика весело и дръзко към небето. Сякаш в отговор на това плисна дъжд.

29

Настъпи време на несигурност както за мен, така и за останалите. Изтощени от седмиците напрегната работа, ние се отдадохме на мъчителна почивка, твърде уморени, за да работим, твърде неспокойни, за да празнуваме. Занизаха се тревожни седмици. Ние чакахме, както чайки на вълните чакат приливът да се смени с отлив.

Ален говореше за инвестиции в нова лодка. Загубата на „Кориган“ бе сложила край на риболова за Геноле и макар че те приемаха мъжки затрудненията си, всички в селото знаеха, че са силно задлъжнели. Само Гислен изглеждаше оптимист, няколко пъти го виждах в Ла Усиниер край „Ша Ноар“, облечен в различни крещящи тениски. Но дори да проявяваше интерес, Мерседес с нищо не го показваше.

Никой не споменаваше за плаващия риф. Засега той издържаше на приливите, като си търсеше мястото, както Флин беше предрекъл, но всички чувстваха, че не бива да говорят за това, за да не пропъдят късмета си. Малцина се надяваха. Все пак наводненията в Ла Буш бяха престанали, водата в Ле Салан слезе ниско към заблатената местност, ноемврийските приливи идваха и си отиваха, без да причиняват щети нито в Ла Буш, нито в Ла Гулю.

Никой не изказваше надеждите си на глас. На страничния наблюдател село Ле Салан вероятно би се сторило непроменено. Но Капюсин получи картичка от дъщеря си на континента, Анжело започна да пребоядисва бара, Омер и Шарлот спасиха зимните си картофи, а Дезире Бастоне отиде в Ла Усиниер и проведе близо едночасов телефонен разговор със сина си Филип в Марсилия.

Никое от тези събития не беше особено значимо. Поне недотам да ни подскаже, че най-после късметът се е завърнал в Ле Салан. Но нещо витаеше във въздуха, предчувствие за добра възможност, начало на някаква промяна.

Дебелия Жан също се промени. За пръв път след пристигането ми започна да проявява интерес към отдавна забравената си работилница и един ден, когато се прибрах, го заварих по комбинезон да слуша радио и да се рови в кутията с ръждясали инструменти. Друг път го видях да почиства празната стая. Веднъж отидохме заедно на гроба на Малкия Жан — водата беше вече доста спаднала — и посипахме нов чакъл около камъка. Дебелия Жан беше донесъл няколко луковици минзухар и ги засадихме. За миг се почувствах почти както в миналото, когато помагах на баща си в работилницата, а Адриен ходеше в Ла Усиниер с майка ми и ние оставахме сами. Това беше нашето време, откраднато и поради това ценно, и тогава се случваше да оставим работилницата и да отидем за риба в Ла Гулю или да пускаме корабчета по солния канал, сякаш аз бях синът, който баща ми бе мечтал да има.

Само Флин изглеждаше напълно непроменен. Той продължаваше рутинните си занимания, сякаш преградата нямаше нищо общо с него. И все пак, мислех си аз, той бе рискувал живота си в онази нощ край Ла Жьоте. Изобщо не го разбирах. У него имаше нещо противоречиво въпреки привидната простота в характера, тайно кътче, в което никога не ме допускаше. То беше опасно като сянка в дълбока вода. Въпреки това като всяка дълбочина ме привличаше.

Нашият прилив се обърна на двайсет и първи декември, в осем и трийсет сутринта. Чух внезапно свистене, когато вятърът се промени, последният и най-силен декемврийски прилив най-после отстъпи пред рифа в Ла Жьоте. Бях отишла сама в Ла Гулю, както правех всеки ден, за да огледам за някакви признаци за промяна. На бледата утринна светлина зелените като водорасли камъни лежаха непокрити и плитчините едва се очертаваха на отлива. Няколко от дървените колчета, които отбелязваха старите развъдници на стриди, останали непокътнати през зимните бури, стърчаха от водата с провиснали въжета. Когато се приближих, видях ясно ватерлинията, в която плуваха довлечени от прилива отломки: парче връв, кошче за омари, разкъсана гуменка. В една локва до краката ми зеленееше самотна мида.

Беше жива. Необичайно. Приливите в Ла Гулю рядко окуражаваха морските твари да се настаняват тук. Понякога идваха морски таралежи. Изхвърлени медузи се въргаляха на брега като найлонови торби. Наведох се да разгледам камъните под краката си. Целите в тиня, те образуваха широка ивица, по която беше опасно да се върви. Но днес забелязах нещо ново. Нещо по-твърдо от наноса в плитчините, по-светло и лъскаво, от което камъните блестяха покрити със слюден прах.

Пясък.

О, едва ли стигаше да покрие дланта ми. Но беше пясък: светлият пясък на Ла Жьоте, който блести от яркия пръстен на залива. Бих го разпознала навсякъде.

Казах си, че не е кой знае какво: тъничък слой, донесен от прилива, нищо повече. Това не означаваше нищо.

Това означаваше всичко.

Събрах колкото можах в дланта си — щипка, точно колкото да я стисна с пръсти — и се втурнах нагоре по скалистата пътека към стария бункер. Флин беше единственият човек, който би разбрал значението на тези няколко песъчинки. Флин, който беше на моя страна. Заварих го полуоблечен да пие кафе, чантата му стоеше приготвена до вратата. Когато влязох задъхана, той ми се стори уморен и необичайно умърлушен.

— Успяхме! Виж! — аз протегнах разтворената си длан.

Той гледа дълго време, после сви рамене и започна да нахлузва ботушите си.

— Щипка пясък — каза с безизразен тон. — Може и да го видиш, ако ти влезе в очите.

Въодушевлението ми угасна също така внезапно, както се бе породило.

— Но това показва, че действа — отвърнах аз. — Твоето чудо. Започна се.

Флин не се усмихна.

— Аз не правя чудеса.

— Пясъкът доказва обратното — упорствах аз. — Ти обърна прилива. Спаси Ле Салан.

Флин избухна в злобен смях.

— За бога, Мадо! За нищо друго ли не мислиш? Наистина ли това е всичко, което някога си искала? Да бъдеш част от този… този жалък кръг от неудачници и дегенерати, без пари, без живот, които остаряват, оцеляват, молят се на морето и с всяка година измират все повече и повече? Може би според теб трябва да благодаря, че съм се забил на това място, че това е някаква привилегия… — Флин млъкна, гневът му рязко утихна и той погледна през мен към прозореца. Злобният поглед бе изчезнал така безследно, сякаш никога не го беше имало.

Стоях изтръпнала, сякаш ме беше ударил. И все пак винаги бях усещала това у него — напрежението, заплахата всеки миг да избухне.

— Мислех, че тук ти харесва — казах аз. — При тези неудачници и дегенерати.

Той сви рамене — сега изглеждаше засрамен.

— Така е — отвърна. — Може би повече, отколкото трябва.

Последва мълчание, през което Флин продължаваше да гледа към прозореца и изгревът се отразяваше в тъмносивите му очи. После погледна мен, разтвори пръстите ми и разглади пясъка в дланта ми.

— Песъчинките са малки — отбеляза накрая. — Има много утайка.

— Е?

— Ами, лек е. Няма да се слегне. Плажът има нужда от твърда основа — скали, камъни, такива неща, — за да го задържи. Иначе просто ще се измие. Всичкият.

— Разбирам.

Той забеляза изражението на лицето ми.

— Това означава много за теб, нали?

Нищо не казах.

— Един плаж няма да превърне това село в Ла Усиниер.

— Знам.

Флин въздъхна.

— Добре. Ще опитам.

Той сложи ръце на раменете ми. За миг усетих как чувството за неизбежност се нагнетява като статично електричество. Затворих очи, долових уханието му на мащерка и стара вълна, примесено с аромата на дюните сутрин. Малко тежък, като мириса на пространството между крайбрежните колиби в Ла Усиниер, където се криех и чаках баща си. Тогава видях лицето на Адриен, която ме гледаше и се усмихваше с широката си начервена уста, и побързах да отворя очи. Но Флин вече се беше обърнал.

— Трябва да тръгвам — той взе чантата и започна да облича палтото си.

— Защо? Хрумна ли ти нещо? — още усещах следите от ръцете му върху раменете си. Бяха топли и нещо дълбоко в мен като че ли отвърна на тази топлина, като цветя, обърнати към слънцето.

— Може би. Трябва да помисля — Флин бързо тръгна към вратата.

— Какво има? Защо се разбърза?

— Трябва да отида на пристанището. Искам да поръчам нещо от Порник, преди фериботът да е тръгнал — той спря и ме удостои с небрежната си слънчева усмивка. — Ще се видим по-късно, а, Мадо? Трябва да бягам.

Последвах го навън озадачена. Резките промени в настроението му, мятането от една крайност в друга с бързината, с която се мени времето през есента, не бяха нови за мен. Но нещо го беше смутило, нещо друго, освен внезапното ми нахлуване. Надали щеше да ми каже какво е било.

Изведнъж, точно когато Флин затвори вратата, някакво движение привлече вниманието ми, мярнах крайчеца на бяла риза зад дюните. Човек на пътеката. Тялото на Флин почти веднага го скри от погледа ми, а когато той отстъпи встрани, фигурата беше изчезнала. Въпреки това, макар че бях я зърнала само за секунда, и то в гръб, ми се стори, че познах човека по походката, масивния силует и килнатия на една страна рибарски каскет.

Нещо не се връзваше: тази пътека не водеше наникъде, освен към дюните. Но по-късно, когато минах по същата пътека, открих следи от еспадрили по твърдия пясък и бях сигурна, че не съм се излъгала. Брисман беше минал оттук преди мен.

30

Веднага щом стигнах в селото, разбрах, че нещо се е случило. Витаеше във въздуха — едва доловимо напрежение, повей от чуждо място. Бях тичала по целия път от Ла Гулю с моята шепа пясък, като я стисках така силно, че се беше отпечатала като татуировка на дланта ми. И когато заобиколих голямата дюна в посока към изоставената работилница на Дебелия Жан, почувствах как нещо ледено се впива в сърцето ми.

Пред къщата стояха петима души — трима възрастни и две деца. Всичките бяха мургави, мъжът носеше арабска роба под тежкото зимно палто. Децата — и двете момчета, мургави, но с избелели от слънцето коси — изглеждаха на около осем и шест години. Докато ги наблюдавах, мъжът отвори вратата, влезе и жените го последваха.

Едната беше дребна и незабележима, с жълт бурнус на главата. Тя вървеше след двете деца и бърбореше на език, който не разбирах.

Втората жена беше сестра ми.

— Адриен?

Последния път, когато я видях, беше на деветнайсет, наскоро омъжена, слаба и хубава с онази надменна, циганска красота като на Мерседес Просаж. И сега беше същата, макар да ми се стори, че годините я бяха направили по-сурова, предпазлива, резервирана. Дългата й коса беше изправена и къносана. Мургавите й китки бяха окичени със златни гривни. Като чу гласа ми, тя се обърна.

— Мадо! Колко си пораснала! Как разбра, че сме пристигнали? — прегръдката й беше кратка, с аромат на пачули. Марен ме целуна по двете бузи. Приличаше на чичо си като по-млад, но с по-нежна брадичка и по-строен, без капка от неустоимия опасен чар на Клод.

— Нямах представа.

— Е, знаеш какъв е баща ни. Не говори много.

Тя взе на ръце по-малкото от момчетата и ми го подаде. Детето се мъчеше да се отскубне.

— Не си виждала моите малки мъже, нали, Мадо? Това е Франк. А този… този е Лоик. Кажи „здравей“ на леля Мадо, Лоик.

Момчетата ме гледаха втренчено с еднакви мургави и безизразни лица, но не казаха нищо. Дребната жена с бурнус, която ми заприлича на бавачка, забърбори неудържимо на арабски. Нито Марен, нито Адриен я представиха и тя като че ли се стъписа от поздрава ми.

— Направила си това-онова по къщата — каза Адриен, като огледа наоколо. — Миналия път, когато идвахме, беше в окаяно състояние. Направо се разпадаше.

— Миналия път? — доколкото ми беше известно, тя и Марен не се бяха връщали нито веднъж.

Но Адриен вече отваряше вратата към кухнята. Дебелия Жан стоеше на прозореца и гледаше навън. Зад него се виждаха останки от закуската — хляб, студено кафе, отворено бурканче със сладко, — които с укор очакваха завръщането ми.

Децата го изгледаха с любопитство. Франк прошепна нещо на Лоик на арабски и двете момчета се изкикотиха. Адриен се приближи към него.

— Папа?

Дебелия Жан бавно се обърна. Клепачите му увиснаха.

— Адриен — каза той. — Радвам се да те видя.

После се усмихна и си наля чаша студено кафе от каната на масата. Адриен не се изненада от поздрава му, разбира се. Защо да го прави? Тя и Марен го прегърнаха почтително. Двете момчета се отдръпнаха и се закикотиха. Бавачката кимна и се усмихна със сведени очи. Дебелия Жан махна с ръка за още кафе и аз направих, доволна, че имам извинение да се заема с друго. Ръцете ми тромаво се суетяха с водата, захарта. Чашите се изплъзваха от ръцете ми като риби.

Зад гърба ми Адриен говореше за децата си на висок момичешки глас. Момчетата си играеха на килима край огъня.

— Кръстихме ги на вас, папа — обясни Адриен. — На теб и на Малкия Жан. Кръщелните им имена са Жан-Франк и Жан-Лоик, но засега ги съкращаваме, докато пораснат достатъчно, за да използват пълните си имена. Виждаш ли, изобщо не сме забравили, че сме саланци.

— Хе.

Дори тази половин дума беше цяло чудо. Колко пъти от завръщането ми насам Дебелия Жан беше говорил с мен? Обърнах се с каната кафе в ръце, но баща ми гледаше улисан момчетата, които се търкаляха и се боричкаха на килима. Франк забеляза, че го гледат, и се изплези. Адриен се разсмя снизходително:

— Малка маймунка!

Баща ми се подсмихна.

Налях кафе на всички. Момчетата ядяха парчета сладкиш и ме гледаха с големите си кафяви очи. Бяха почти еднакви, като се изключи разликата във възрастта, с дълги светло кестеняви бретони, тънки крака и кръгли кореми под ярките си вълнени дрехи. Адриен говореше за тях с нежност, но забелязах, че всеки път, когато трябваше да се направи нещо — да се измият лепкавите им усти, да се избършат носовете им или да се съберат парчетата от някоя счупена чиния, — тя се обръщаше към бавачката.

— Толкова отдавна исках да се върна у дома — въздъхна Адриен и отпи от кафето си. — Но работата, папа, и децата… като че ли все нямаше удобен момент. Пък и там на никого не можеш да имаш доверие, знаеш ли? За тях европейците са наивници. Кражби, корупция, вандализъм — какво ли не. Не можеш да се обърнеш за една секунда.

Дебелия Жан слушаше. Пиеше кафето си, почти захлупил чашата с голямата си ръка. Той махна с ръка за още едно парче сладкиш. Отрязах го и му го подадох през масата. Не ми благодари. И все пак докато Адриен говореше, баща ми кимаше от време на време, като току издаваше типичното за острова възклицание „хе“. За него това беше истинско красноречие. После Марен заговори за работата си в Танжер, за търговията с антични керамични плочи, които понастоящем бяха хит в Париж, за възможностите за износ, за данъците, за изключително евтината работна ръка, за кръга от френски емигранти, към които и те принадлежат, за безскрупулните си конкуренти, за луксозните клубове, които посещават. Историята на техния живот се разгърна пред нас като топ искряща коприна. Плувни басейни, просяци, бани с водорасли, вечерни партии бридж, улични търговци, мръсни цехове. Прислужници за всяка домакинска работа. Майка ми щеше да бъде във възторг.

— И те се радват да работят, папа. Такъв е стандартът на живот там. Толкова нисък, толкова жалък. Ние им плащаме много повече, отколкото могат да спечелят при своите. Повечето от тях наистина са ни благодарни.

Погледнах нисичката бавачка, която усърдно бършеше лицето на Франк с влажна кърпа. Запитах се дали има свое семейство в Мароко, дали тъгува по дома. Франк се дърпаше и се оплакваше на арабски.

— Разбира се, имахме и проблеми — продължи Адриен. Пожар в складове, запален от недоволен конкурент. Загуби от милиони франкове. Дребни кражби и измами от недобросъвестни служители. Расистки надписи по стените на къщата им. Фундаменталистите завземат властта, казваше тя, искат да вгорчат живота на чужденците. Пък и трябва да мислят за децата… Преживели са много хубави моменти. Но сега е време да помислят за преместване другаде.

— Искам момчетата ми да получат най-доброто образование, папа — заяви Адриен. — Искам да знаят кои са. Струва си да се жертвам за това. Да можеше само маман да види… — тя млъкна, за да ме погледне. — Знаеш я каква беше — каза. — Никой не можеше да й казва какво да прави. Дори не позволяваше да й дадеш пари. Беше прекалено упорита.

Погледнах сестра си, без да се усмихвам. Спомних си колко се гордееше майка ми с работата си на чистачка, как ми разказваше за ризите от „Хермес“, които гладеше, и за костюмите от Шанел, които прибираше от химическо чистене, как когато намираше пари, паднали зад възглавниците на дивана, винаги ги оставяше в пепелника, защото да ги вземе би означавало да открадне.

— Ние й помагахме с каквото можем — продължи Адриен, като погледна Дебелия Жан. — Знаеш това, нали, папа? Толкова се тревожехме за теб, сам-самичък тук, папа.

Той направи заповеден жест: още кафе. Аз налях.

— Известно време ще останем в Нант. Докато се уредим. Марен има чичо там, братовчед на Клод, Аман. Той също се занимава с търговия на антики, вносител е. Ще ни помогне да се уредим, докато намерим нещо по-постоянно.

Марен кимна.

— Поне ще знаем, че децата са в добро училище. Малкият Жан-Франк почти не говори френски. Пък и двамата трябва да се научат да четат и пишат.

— А малкото бебе? — спомних си, че тя беше бременна, когато майка ми почина. И въпреки това изобщо не личеше да е раждала наскоро. Адриен открай време беше много слаба, но сега дори повече. Забелязах крехките костеливи китки и ръце, малките сенки под скулите й.

Марен ме погледна, сякаш ме обвиняваше.

— Адриен направи спонтанен аборт в третия месец — каза той носово. — Не говорим за това.

Изрече го така, сякаш аз лично бях допринесла за това.

— Съжалявам — промърморих.

Адриен се усмихна със свити устни.

— Няма нищо — каза тя. — Само една майка може да разбере — сестра ми протегна тънка мургава ръка и погали главата на едно от момчетата. — Не знам какво щях да правя без моите ангелчета.

Момчетата се изкикотиха и зашушукаха нещо на арабски. Дебелия Жан не можеше да им се нагледа.

— Можем да ги доведем пак през празниците — предложи Адриен с по-бодър глас. — Можем да дойдем на хубава дълга почивка.

31

Останаха два часа. Адриен огледа къщата от горе до долу. Марен се разходи из изоставения двор, а Дебелия Жан запали „Житан“, остана да пие кафе и да гледа момчетата със светнали пеперудено сини очи.

Тези момчета. Не биваше да се учудвам. Той винаги бе мечтал за синове и пристигането на Адриен, майка на двама синове, внезапно унищожи началото на уютното ни съжителство. Дебелия Жан следеше децата с втренчен поглед, като от време на време разрошваше дългите им коси, отдалечаваше ги от огъня, когато играта им се преместваше прекалено близо до него, събираше разпилените им вълнени дрехи и ги сгъваше на един стол. Чувствах се неспокойно, неловко, седях срещу бавачката и нямах какво да правя. Шепата пясък, изсипана в джоба ми, сърбеше, нетърпелива да излезе навън. Бих предпочела да се върна обратно в Ла Гулю или на дюните, където можех да се усамотя, но погледът на баща ми ме хипнотизираше. Този поглед трябваше да бъде предназначен за мен.

Не можех повече да мълча.

— Тази сутрин ходих в Ла Гулю.

Никаква реакция. Франк и Лоик се боричкаха и се търкаляха като кутрета по пода. Бавачката се усмихна свенливо, но очевидно не разбра нито дума.

— Реших, че приливът може да е довлякъл нещо.

Дебелия Жан надигна чашата си и за миг лицето му се изгуби в нея. Чу се тихо сърбане. Остави празната чаша пред себе си и ми я посочи с жест, който означаваше „още“.

Не му обърнах внимание.

— Виждаш ли това? — аз извадих ръка от джоба си и я разтворих пред него. Пясъкът лепнеше по дланта ми.

Дебелия Жан настойчиво посочи чашата си.

— Знаеш ли какво означава това? — чух се да повишавам рязко тон. — Интересува ли те?

Отново същият жест. Франк и Лоик ме наблюдаваха със зяпнала уста, забравили за играта си. Дебелия Жан гледаше през мен, безизразен и неподвижен като великденска статуя.

Изведнъж изпитах гняв. Всичко се беше объркало: първо Флин, после Адриен, а сега и Дебелия Жан. Тръснах каната на масата пред него, като разлях кафе по покривката.

— Искаш ли? — сопнах му се аз. — Сам си налей! Или ако искаш да го направя вместо теб, така кажи. Знам, че можеш. Хайде. Кажи ми!

Мълчание. Дебелия Жан пак се загледа през прозореца, без да ми обръща внимание, без да обръща внимание на никого. Сякаш се бе върнал към предишното си състояние и целият ни напредък беше отишъл напразно. Срамежливата бавачка гледаше в коленете си. Отвън чувах гласа на Адриен, звънлив от смях или въодушевление. Започнах да прибирам закуската от масата, като струпвах с трясък чиниите в мивката. Излях в нея останалото кафе, като се надявах да чуя възражение, но такова нямаше. Мълчаливо измих чиниите и ги избърсах. Очите ми пареха. Докато бършех масата, сред трохите имаше пясък.

32

Сестра ми и семейството й останаха още две седмици, като се настаниха в Лез Имортел. Дойдоха за обяд на Коледа, след това се отбиваха почти всяка сутрин за около час и после отново се връщаха в Ла Усиниер. На Нова година Франк и Лоик си тръгнаха с нови велосипеди за три хиляди франка всеки, които баща ми бе поръчал специално от континента.

На трапа на „Брисман 1“, докато Дебелия Жан помагаше на бавачката да качи куфарите на борда, Адриен най-после ме отведе настрана. Очаквах го, чудех се колко време ще й трябва да стигне до основната тема.

— Става дума за татко — довери ми тя. — Не споменах нищо пред момчетата, но много се безпокоя.

— Наистина ли? — опитах се да прикрия сарказма в гласа си.

Адриен ме погледна натъжена.

— Знам, че не ми вярваш, но аз съм много привързана към татко — каза тя. — Тревожа се, че живее толкова изолиран, толкова зависим от един-единствен човек. Не мисли, че е добре за него.

— Всъщност — отвърнах аз — той се подобри.

Адриен се усмихна.

— Не казвам, че не си дала всичко от себе си. Но ти не си медицинска сестра и не си подготвена да се справяш с проблемите му. Винаги съм смятала, че му трябва помощ.

— Каква помощ? — повиших тон аз. — Като онази, която ще получава в Лез Имортел? Така ли ти каза Клод Брисман?

Сестра ми изглеждаше обидена.

— Мадо, не се дръж така. Знам, че още се сърдиш за погребението на мама. Чувствам се отвратително, че не можах да дойда. Но състоянието ми…

Не обърнах внимание на думите й.

— Брисман ли ви каза да се върнете? — попитах аз. — Той ли ви каза, че не правя нищо?

— Исках папа да види момчетата.

— Момчетата?

— Да. Да му покажа, че животът продължава. Не е добре за него да живее тук, когато може да бъде със семейството си. Егоистично — и опасно — от твоя страна е да го окуражаваш да живее така.

Втренчих се в нея, стъписана и покрусена. Наистина ли бях егоистка? Наистина ли бях толкова погълната от плановете и идеите си, че бях забравила за нуждите на баща си? Възможно ли беше Дебелия Жан да няма нужда нито от плаващия риф, нито от плажа, нито от другите неща, които бях направила за него? И единственото, което някога е искал всъщност, да са внуците, които Адриен му бе довела?

— Това е неговият дом — казах аз накрая. — И аз съм част от семейството му.

— Не бъди наивна — отвърна сестра ми и за миг стана съвсем като предишната Адриен, присмехулната по-голяма сестра, седнала на терасата на кафенето в Ла Усиниер, която се смееше на момчешката ми къса коса и старите ми дрехи. — Може би си мислиш, че е романтично да живееш на такова забравено от бога място. Но това е последното, от което горкият папа се нуждае. Погледни къщата — едва се крепи. Няма дори нормална баня. Ами ако се разболее? Никой не може да му помогне, освен онзи стар ветеринар, забравих му името. Ами ако се наложи да влезе в болница?

— Не го принуждавам насила да стои там — казах аз и се намразих заради отбранителния си тон. — Просто се грижа за него, нищо повече.

Адриен сви рамене. Спокойно би могла да изкаже мисълта си на глас: „Както се грижеше и за мама.“ Почувствах се така, сякаш бях наранена физически, главата ме заболя.

— Аз поне опитах — казах. — Какво направи ти за тях? Живееше в своята кула от слонова кост. Откъде знаеш какво ни е било през всичките тези години?

Не знам защо майка ми все повтаряше, че аз съм тази, която прилича повече на Дебелия Жан. Адриен само ми се усмихна по онзи непроницаем начин, невъзмутима като фотографска снимка и също толкова мълчалива. Самодоволното й мълчание винаги ме изкарваше вън от кожата ми. Гневът ме полазваше като армия мравки.

— Колко пъти дойде да ни видиш? Колко пъти обеща да се обадиш? С тази твоя несъществуваща бременност… Обадих ти се, Адриен, казах ти, че мама умира…

Но сестра ми ме гледаше пребледняла, на лицето й не бе останала и капка руменина.

— Несъществуваща бременност?

Зашеметеният й поглед ме накара да млъкна. Почувствах как лицето ми пламва.

— Виж, Адриен, съжалявам, но…

— Съжаляваш? — гласът й беше леден. — Откъде можеш да знаеш как съм се чувствала? Загубих бебето си — внучето на татко — и ти си мислиш, че можеш просто да кажеш „съжалявам“?

Опитах се да докосна ръката й, но тя я отдръпна с нервен, истеричен жест, който по някакъв начин ми напомни за мама. Погледна ме злобно с очи като кинжали.

— Да ти кажа ли защо не идвахме, Мадо? Да ти кажа ли защо отседнахме в Лез Имортел вместо в къщата на татко, където можехме да го виждаме всеки ден? — сега гласът й беше като хвърчило, лек, колеблив, зареян във високите регистри.

Поклатих глава.

— Моля те, Адриен…

— Заради теб, Мадо! Защото ти беше там! — тя почти плачеше, задъхана от гняв, макар да ми се стори, че долавях и нотка на самодоволство: също като майка ми Адриен имаше слабост към истеричните сцени. — С вечното си заяждане! С вечния си тормоз! — тя шумно изхълца. — Ти изтормози мама, все искаше да я накараш да се премести от Париж, от мястото, което обичаше, а сега правиш същото с горкия татко! Вманиачена си в този остров, Мадо, това е, и просто не можеш да разбереш, че другите хора не искат същото като теб! — Адриен избърса лицето си с ръкав. — И ако не се върнем повече тук, Мадо, няма да е защото не искам да видя татко, а защото не понасям да бъда близо до теб!

Фериботът изсвири. В тишината, която настъпи след това, чух тихо шумолене зад гърба си и се обърнах. Беше Дебелия Жан, застанал мълчаливо на трапа. Аз протегнах ръце.

— Татко…

Но той вече се беше обърнал.

33

Януари донесе още пясък в Ла Гулю. Към средата на месеца вече лесно се забелязваше: тъничък бял слой върху скалите, не чак толкова, че да стигне за плаж, но все пак пясък, сипаничав пясък с петънца утайка, които при отлив изсъхваха и ставаха на прах.

Флин удържа на обещанието си. С помощта на Дамиен и Лоло той донесе чували със ситен чакъл от дюните и го изсипа върху обраслите с мъх камъни в подножието на скалата. В тази сива кал бяха засадени туфи груба амофила, за да предпазват пясъка от измиване и между слоевете чакъл бяха разстлани водорасли, прикрепени с колове и парчета разкъсана рибарска мрежа. Наблюдавах напредъка с любопитство и резервирана надежда. С това струпване на чакъл, пръст, водорасли и парчета рибарска мрежа Ла Гулю приличаше още по-малко на плаж, отколкото преди.

— Това са само основите — увери ме Флин. — Не искаш твоят пясък да се измие, нали?

По време на престоя на Адриен той беше странно стеснителен, обади се само веднъж или дваж, вместо да наминава почти всеки ден. Липсваше ми — особено като се имаше предвид поведението на Дебелия Жан — и започвах да разбирам до каква степен присъствието му бе повлияло на всички ни през последните няколко седмици, до каква степен ни беше съживило.

Разказах му за спречкването си с Адриен. Той ме изслуша без обичайното си лекомислие, с навъсени вежди.

— Знам, че ми е сестра — казах аз, — и знам, че не й е било леко, но…

— Човек не избира роднините си — отбеляза Флин. Той бе виждал Адриен само веднъж, бегло, по време на престоя й тук, и помня, че беше необичайно мълчалив. — Не е казано, че ти и тя трябва да се погаждате само защото сте сестри.

Аз се усмихнах. Да можех само да обясня това на майка си.

— Дебелия Жан е искал да има син — казах аз и откъснах стръкче трева от дюната. — Не е бил подготвен за две дъщери.

Предполагах, че сега Адриен го беше овъзмездила за това. Всичките ми усилия — късата коса, момчешките дрехи, часовете в работилницата на баща ми, докато седях и го наблюдавах, риболовът, откраднатите моменти заедно — всичко изчезна, обезсмисли се. Вероятно Флин бе отгатнал нещо по лицето ми, защото спря да работи и ме погледна със странно изражение.

— Ти не съществуваш, за да оправдаваш очакванията на Дебелия Жан или на когото и да било другиго. Ако той не вижда, че това, което има, струва хиляди пъти повече от някаква фантазия… — той млъкна и сви рамене. — Нямаш какво да доказваш — добави необичайно рязко. — За него е късмет, че те има.

Брисман беше казал същото. Но сестра ми ме обвиняваше в егоизъм, в това, че използвам баща си. Отново се запитах дали е права, дали присъствието ми не причинява повече зло, отколкото добро. Ами ако той искаше единствено да бъде край Адриен и да вижда момчетата всеки ден?

— Ти имаш брат, нали?

— Полубрат. Златното момче — Флин закрепяше парче рибарска мрежа, което се беше освободило. Опитах се да е и представя, че е нечий брат.

— Не го харесваш много.

— Той трябваше да бъде единствено дете.

Замислих се за себе си и за Адриен. Тя трябваше да бъде единствена дъщеря. Всичко, което се опитвах да правя, сестра ми вече беше правила, при това по-добре.

Флин оглеждаше ново поникналата амофила на дюната. На всеки друг лицето му би се сторило безизразно, но аз забелязвах напрежението около устата му. Потиснах желанието си да го попитам какво е станало с брат му, с майка му. Каквото и да беше, със сигурност го бе наранило. Може би почти толкова, колкото Адриен беше наранила мен. Почувствах как ме полазиха тръпки — нещо по-дълбоко от нежност. Протегнах се и докоснах косата му.

— Значи имаме нещо общо — отбелязах аз небрежно. — Нещастни семейства.

— Нищо подобно — каза Флин, като ме погледна с внезапната си безгрижна и сияеща усмивка. — Ти се върна. Аз избягах.

В Ле Салан малко хора проявиха особен интерес към разрастването на плажа. Когато зимата наближи края си, те се заеха да забелязват други неща: как променилото се течение връщаше кефала, дори по-многоброен отпреди, как мрежите бяха по-често пълни, отколкото празни, как омарите, морските паяци и дебелите сънливи раци се настаняваха на завет в залива и буквално се биеха да влязат в кошовете. Зимните приливи не причиниха наводнения и дори полето на Омер започна да се възстановява след близо три години под водата.

Геноле най-после пуснаха в ход плана си за купуване на нова лодка. „Елеанор 2“ беше построена на континента, в една корабостроителница край Порник, и в продължение на седмици не чувахме от тях нищо друго, освен отчети за това как върви работата. Това щеше да бъде островна лодка като предишната, бърза и с висок кил, с две мачти и четириъгълното платно, характерно за островите. Ален не ни каза колко ще струва, но с промяната на теченията беше оптимист, че лодката скоро ще се изплати. Гислен като че ли бе по-малко ентусиазиран — той постоянно се заглеждаше по реклами на моторници и „Зодиаци“, — но се радваше от перспективата да спечели пари. Аз се надявах тази нова лодка да не предизвика носталгични асоциации у баща ми въпреки името си, тайно се молех Геноле да изберат друго име. Дебелия Жан обаче не изглеждаше развълнуван от разказите за напредъка в работата по „Елеанор 2“ и аз започнах да си мисля, че съм прекалено чувствителна по въпроса.

Плаващият риф се сдоби със свое име — Бушу[1] — и два фара, по един от всяка страна, за да показват положението му нощем.

Бастоне, които още бяха в примирие с Геноле, но си пазеха гърба, се радваха на рекордно голям улов. Аристид победоносно обяви, че миналата седмица Ксавие уловил шестнайсет омара и ги продал на един усиниерец — братовчед на кмета и собственик на „Ла Маре“, морски ресторант край плажа — за петдесет франка парчето.

— През юли ще очакват голям наплив от туристи — каза ми той с мрачно задоволство. — Скоро този ресторант ще гъмжи от хора. Собственикът мисли, че по време на сезона ще продава по пет-шест омара на вечер, та иска да ги купи сега, да ги сложи в своя рибарник и да чака, докато цените скочат — Аристид се подсмихна. — Е, не пречи и ние да направим същото. Момчето ми ще построи наш рибарник там, в залива. По-евтино е, отколкото да купуваш аквариуми, а зад подходящи мрежи омарите няма да избягат. Можем да ги държим вътре живи, дори най-малките — така няма да се налага да ги изхвърляме, — а когато му дойде времето, ще ги продадем на висока цена. Ще ги вържем, за да не се бият. Приливът ще докарва храната им право от морето. Добра идея, а? — старецът потри ръце. — Ние, саланци, все още можем да научим усиниерците на това-онова.

— Със сигурност можете — отбелязах аз учудено. — Много предприемчиво от ваша страна, мосю Бастоне.

— Нали? Хе! — Аристид изглеждаше поласкан. — Реших, че е крайно време да помислим сами за себе си. Да натрупаме малко пари за момчето. Не можем да очакваме, че младеж като него ще живее без пари, особено след като мисли да се задоми.

Сетих се за Мерседес и се усмихнах.

— И това не е единственото — каза Аристид. — Няма да познаеш кой ще ми бъде съдружник, когато лодката му стане готова — аз го погледнах в очакване. — Матиас Геноле — той се усмихна на изненадата ми и старческите му сини очи грейнаха. — Реших, че това ще бъде някакво начало — каза Аристид, извади цигара и я запали. — Обзалагам се, че малцина на острова са предполагали, че ще видят Бастоне и Геноле да работят заедно. Но това е бизнес. Ще работим заедно — две лодки, пет човека, — ще ловим кефал, стриди и омари. Ще направим цяло състояние. Като работим сами, само се надпреварваме и даваме добър повод на усиниерци да се смеят за наша сметка — Аристид дръпна от цигарата и се облегна назад, като намести дървения си крак в по-удобно положение. — Изненадах те, а? — попита той.

Повече от това. Да изостави враждата между семействата, наследена от поколения, и така радикално да промени начина си на работа — шест месеца по-рано не бих повярвала, че е възможно.

Ако не друго, това окончателно ме убеди, че Бастоне нямаха нищо общо със загубата на „Елеанор“. Тоанет беше изказала подобно предположение, Флин бе потвърдил подозренията ми и оттогава в съзнанието ми се бе загнездила несигурност. Но сега вече можех окончателно да я отхвърля. Направих го с удоволствие и с дълбоко чувство на облекчение. Каквото и да беше причинило изчезването на „Елеанор“, Аристид нямаше нищо общо. Изведнъж изпитах симпатия към този груб стар човек и го потупах дружески по рамото.

— Това заслужава чашка дьовиноаз — казах му. — Аз черпя.

Аристид смачка цигарата си в пепелника.

— Няма да откажа.

Идването на сестра ми за Коледа предизвика известно въодушевление. Не само заради момчетата, които спечелиха възхищението на всички от Поент Гризнос до Лез Имортел, но най-вече защото това обнадежди онези, които още чакаха. Докато моето завръщане възбуди подозрения, нейното — предвид времето, което бе избрала, момчетата и обещанието за по-добро бъдеще — предизвика единствено одобрение. Дори бракът й с усиниерец се възприемаше добре: Марен Брисман беше богат — или поне чичо му беше, и поради липсата на други роднини се предполагаше, че Марен ще наследи всичко. Всички смятаха, че Адриен се е наредила много добре.

— Няма да сбъркаш, ако последваш примера й — посъветва ме Капюсин, докато хапвахме сладкиши в караваната й. — Няма да е зле да се омъжиш. От това живее островът, от сватби и деца, не само от риболов и търговия.

Аз свих рамене. Макар че повече не се бях чувала със сестра си, след разговора на трапа на „Брисман 1“ изпитвах неудобство, непрекъснато се питах за своите и за нейните мотиви. Наистина ли използвах баща си като извинение да се скрия от света? Дали начинът на живот на Адриен беше най-правилният?

— Ти си добро момиче — каза Капюсин, като се намести удобно на стола си. — Вече достатъчно помогна на баща си. И на Ле Салан. Сега е време да направиш нещо за себе си — тя се изправи и ме изгледа критично. — Ти си хубаво момиче, Мадо. Виждала съм как те гледа Гислен Геноле, а и някои други… — опитах се да я прекъсна, но тя плесна ръце с престорен гняв. — Вече не се зъбиш на хората както преди — продължи Капюсин. — Не обикаляш с вирнат нос, сякаш очакваш някой да те предизвика. Хората вече не те наричат Кокошката.

Това беше вярно, дори аз го бях забелязала.

— Освен това пак си започнала да рисуваш. Нали?

Погледнах останките от охреножълто под ноктите си и изпитах нелепо чувство на вина. В края на краищата не правех кой знае какво — малко рисунки и скици, недовършени платна в стаята ми. Флин се оказа неочаквано подходящ за рисуване. Открих, че съм запомнила чертите му по-добре, отколкото на останалите. Разбира се, това беше естествено: аз прекарвах доста време в компанията му.

Капюсин се усмихна.

— Е, отразява ти се добре — заяви тя. — Помисли малко за себе си за разнообразие. Престани да носиш целия свят на плещите си. Приливът се обръща без твоето разрешение.

[1] Галено от тапа, запушалка (фр.) — Бел.прев. ↑

34

Към февруари промените в Ла Гулю започнаха да се забелязват от всички. Отклоненото течение при Ла Жьоте продължаваше да донася пясък от там — незабележим процес, който само децата и аз следяхме с известен интерес. Сега тънък слой пясък покриваше голяма част от чакъла, който Флин беше донесъл от дюните, а амофилата и заешката опашка, които бе посадил, добре предпазваха пясъка от издухване или отмиване. Една сутрин отидох до Ла Гулю и заварих Лоло и Дамиен Геноле да се мъчат да направят пясъчен замък. Не беше лесно: пясъчният слой бе твърде тънък, а отдолу имаше само кал, но с малко изобретателност можеха да успеят. Те бяха направили нещо като бент от плавей и сега събираха оттам мокър пясък, като го прекарваха през канал, изкопан в калта.

Лоло ми се усмихна.

— Ще си имаме истински плаж — каза той. — Ще докараме пясък от дюните и всичко останало. Руже каза така.

Усмихнах се.

— Ще ви хареса, нали? Да имаме плаж?

Децата кимнаха.

— Няма къде да си играем освен тук — каза Лоло. — Дори солният канал вече не става заради новия развъдник на омари.

Дамиен ритна едно камъче.

— Идеята не е на баща ми. На ония Бастоне е — той ме изгледа предизвикателно изпод тъмните си мигли. — Баща ми може да е забравил какво причиниха на семейството ни, но аз не съм.

Лоло направи гримаса.

— Изобщо не те е грижа — каза той. — Просто ревнуваш, защото Ксавие излиза с Мерседес.

— Не излиза!

Разбира се, не беше официално. Мерседес все още прекарваше много време в Ла Усиниер, където, както се изразяваше, беше животът. Но някои бяха виждали Ксавие с нея в киното и в „Ша Ноар“, а Аристид определено беше по-весел от обичайното и говореше свободно за инвестиции и за бъдещето.

Мрачните Геноле също бяха необичайно ентусиазирани. В края на месеца дългоочакваната „Елеанор 2“ беше най-после завършена и готова за транспортиране. Ален, Матиас и Гислен отидоха в Порник с ферибот да я приберат, като планираха да се върнат на нея в Ле Салан. Аз отидох с тях, за да се разходя и да си взема някои неща, предимно материали за рисуване и дрехи, които хазяйката ми беше изпратила от Париж. Казвах си, че съм любопитна да видя новата лодка, но всъщност в Ле Салан се чувствах доста потисната. След заминаването на Адриен Дебелия Жан се беше затворил в себе си както в началото; времето беше лошо и дори перспективата за натрупване на пясък в Ла Гулю вече не бе толкова вълнуваща. Имах нужда от промяна на обстановката.

Ален беше избрал корабостроителницата край Порник, защото беше най-близко до Льо Дьовен. Познаваше бегло собственика: той беше далечен роднина на Жожо льо Гоелан, макар че като човек от континента не беше посветен във враждата между усиниерци и саланци. Работилницата се намираше край морето, близо до малък яхтклуб, и когато влязохме, аз останах поразена от незабравимата носталгична миризма на работеща корабостроителница: боя, дървени стърготини, резлив мирис на изгорена пластмаса, заварка и дъски, потопени в химикали. Това беше семейна работилница, далеч не толкова малка, колкото тази на Дебелия Жан, но недотам внушителна, че Ален да изпадне във възторг. След като двамата с Матиас излязоха, за да обсъдят със собственика плащането, Гислен и аз останахме в работилницата да разгледаме сухия док и нещата, които се правеха там. „Елеанор 2“ веднага се забелязваше — единствената дървена лодка в редицата от моторници с пластмасови корпуси, които Гислен оглеждаше със завист. Беше малко по-голяма от първата „Елеанор“, но Ален беше поръчал да я построят в същия стил, и макар да виждах, че този строител няма грижливите майсторски ръце на баща ми, лодката беше хубава. Огледах я от всички страни, докато Гислен се разхождаше край водата. И тъкмо се наведох да погледна под „Елеанор 2“, за да видя кила, когато той дотърча обратно задъхан със сияещо лице.

— Ей там! — каза той, като сочеше към главния склад. Там имаше обезопасен хангар със складирани вътре части, както и машини за повдигане и заваряване. Гислен ме задърпа за ръката. — Ела да видиш!

Когато заобиколих хангара, видях, че строят нещо голямо. Не бе дори наполовина завършено, но беше най-голямото нещо в работилницата. Въздухът беше изпълнен с острата миризма на масло и метал.

— Какво мислиш, че е това? — попитах аз. — Ферибот? Траулер?

Беше дълго около двайсет метра, с две палуби, заобиколени от скели. Тъп нос, квадратна кърма — когато бях дете, Дебелия Жан наричаше такива кораби „метални свине“ и ги презираше от душа. Малкият ферибот, с който бяхме стигнали до Порник, беше същата метална свиня, четвъртита, грозна и много функционална.

— Това е ферибот — Гислен ми се усмихна, доволен от себе си. — Искаш ли да знаеш откъде разбрах? Виж от другата страна.

Другата страна не беше завършена: сглобяваха големи листове метал, за да оформят външния корпус, но много от тях липсваха като части от незавършен и много елементарен пъзел. Листовете бяха тъмносиви на цвят, но на един от тях някой беше написал с жълт тебешир името на металната свиня: „Брисман 2“. За миг погледнах надписа втренчено, без да обеля и дума.

— Е? — нетърпеливо възкликна Гислен. — Какво мислиш?

— Мисля си, че ако може да си го позволи, бизнесът на Брисман върви по-добре, отколкото сме си представяли — казах аз. — Още един ферибот в Ла Усиниер? Там трудно се намира място и за един.

Така беше: малкото пристанище край Лез Имортел вече беше претъпкано, а „Брисман 1“ се движеше два пъти дневно.

— Може би иска да замени първия — предположи Гислен.

— Защо да го прави? Той още върви.

Брисман, който не беше натрупал състоянието си от пилеене на пари, никога не би изпратил за скрап движещ се кораб. Не, щом беше поръчал нов ферибот, значи възнамеряваше да използва и двата.

Гислен като че ли се интересуваше само от финансовите подробности.

— Чудя се колко ли струва — каза той. — Всички знаят, ме старецът е червив с пари. Вече притежава половината остров.

Това беше съвсем леко преувеличение.

Но аз не го слушах. Докато Гислен се простираше надълго и нашироко за милионите на Брисман и затова как той, Гислен, би натрупал същото състояние, стига да имаше възможност (повечето от плановете му задължително включваха Америка и бързи коли), аз мислех върху „Брисман 2“. За какво му е на Клод Брисман друг ферибот? — питах се аз. И къде смята да го използва?

35

Върнах се сама, като минах през Нант, за да прибера багажа си. Дали защото отдавна не бях обръщала внимание на Ла Усиниер, когато се огледах, ми се стори, че там става нещо необичайно. Не можех да разбера точно какво е, но мястото ми се стори непознато, странно различно от обичайния си облик. Улиците блестяха с друга светлина. Въздухът миришеше другояче, някак повече на сол, като Ла Гулю при отлив. Докато вървях, хората ме гледаха, някои кимаха едва забележимо, други отвръщаха погледи, сякаш бяха твърде увлечени в разговорите си.

Зимата на острова винаги е мъртъв сезон. Много от младите хора се преместват на континента, за да търсят работа, и се връщат чак през юни. Но тази година Ла Усиниер изглеждаше различно, спеше някак нездрав зимен сън, близък до смърт. Повечето магазини на улицата бяха заключени и със спуснати капаци на прозорците. „Рю дез Имортел“ бе пуста. Имаше отлив и плитчините бяха побелели от чайки. В ден като днешния беше нормално да има поне десетина рибари, които се ровят за миди, край водата стоеше една-единствена самотна фигура с дълга въдица и безцелно подритваше топка водорасли.

Беше Жожо льо Гоелан. Прехвърлих се през стената и тръгнах по песъчливия бряг. Откъм плитчините духаше силен вятър, който залепяше косата на лицето ми и ме караше да треперя. Земята беше осеяна с камъни и се вървеше мъчително. Прииска ми се и аз като Жожо да имам на краката си ботуши вместо еспадрили с тънки подметки.

По-нататък виждах Лез Имортел, бял куб над крайбрежната стена на няколкостотин метра от мен. Зад него — стройната ивица на плажа. По-навътре в морето — скали. Не помнех преди да е имало толкова скали, а от мястото, където стоях, плажът изглеждаше по-различен, по-малък и далечен, смален от ъгъла, от който го гледах, така че едва приличаше на плаж, а вълноломът се издаваше значително пред пясъка.

— Здравей, Жожо.

Той се обърна по посока на гласа, в ръката си държеше мрежа. В краката му стоеше дървен кош за събиране на улова, в който имаше единствено шепа бурени и земни червеи.

— А, ти ли си — той ми се усмихна зъбато, стиснал в устните си влажна угарка.

— Кълве ли?

— Да, предполагам. Какво правиш толкова далеч, хе? Червеи ли копаеш?

— Просто исках да се поразходя. Тук е хубаво, нали?

— Хе!

Чувствах как ме наблюдава, докато вървях през плитчините към Лез Имортел. Вятърът беше приятен, брегът осеян с камъчета. Когато наближих плажа, открих, че е станал по-каменист, отколкото го помнех, а на някои места можех да видя оголени участъци от камъни, където пясъкът бе отнесен, разкривайки основите на стара дига. Лез Имортел бе изгубил пясък.

Това стана съвсем очевидно, когато открих линията на прилива: видях как дървените колове на крайбрежните колиби са се оголили и стърчат като развалени зъби. Колко пясък липсваше? Не можех да определя.

— Е, здравей отново!

Гласът дойде откъм гърба ми. Въпреки масивното му телосложение стъпките му по пясъка бяха почти безшумни. Обърнах се с надеждата, че не е видял как подскочих.

— Мосю Брисман.

Брисман изпъшка и размаха пръст в укор.

— Клод, моля те — той се усмихна, явно доволен от това, че ме вижда. — Наслаждаваш се на гледката?

Този негов чар. Установих, че му отвръщам, без дори да искам.

— Много е хубаво. Твоите съселяни сигурно са доволни.

Брисман въздъхна.

— Доколкото могат да бъдат доволни от нещо със сигурност. Тъжното е, че всички остаряваме. Здравето на Жоржет Лион става все по-крехко. И все пак можеше да бъде и по-зле. В края на краищата тя е почти на осемдесет — той със замах сложи ръка на раменете ми. — Как е Дебелия Жан?

Знаех, че трябва да внимавам.

— Добре е. Няма да повярваш колко се е подобрил.

— Сестра ти не казва така.

Направих опит да се усмихна.

— Адриен не живее тук. Не виждам как би могла да знае.

Брисман кимна съчувствено.

— Разбира се. Толкова е лесно да съдиш, нали? Но ако човек не иска да остане тук завинаги…

Не захапах въдицата. Погледнах към пустата крайбрежна алея.

— Нещата като че ли не вървят добре, не мислите ли?

— Е, сега е мъртъв сезон. Трябва да призная, че напоследък предпочитам мъртвите сезони, започвам да остарявам за туристическия бизнес. След една-две години ще трябва да помисля за пенсиониране — той се усмихна благосклонно. — А ти? Напоследък чувам това-онова за Ле Салан.

Свих рамене.

— Оправяме се.

Очите му светнаха.

— Аз обаче чувам, че правиш много повече. Захванала си се да променяш Ле Салан. Развъдник на омари в стария солен канал. Още нещо подобно — и ще започна да си мисля, че искаш да ми отнемеш търговията — той се подсмихна. — Сестра ти изглежда чудесно — отбеляза. — Животът далеч от острова й се е отразил добре.

Мълчание. В другия край на плажа няколко чайки с писъци се вдигнаха от линията на прилива.

— И Марен, и малките! Дебелия Жан сигурно е бил много щастлив да види внуците си след толкова години.

Мълчание.

— Понякога се питам какъв ли дядо щях да бъда аз — той изпусна оглушителна въздишка. — Но така и нямах щастието да бъда баща.

Тези приказки за Адриен и децата й ме караха да се чувствам неудобно и знаех, че Брисман го усеща.

— Чух, че строиш нов ферибот — рязко смених темата аз.

В първия миг видях истинско учудване на лицето му.

— Наистина ли? Кой ти каза?

— Някой от селото — отговорих аз: не исках да разказвам за посещението си в корабостроителницата. — Вярно ли е?

Брисман запали „Житан“.

— Мислих по въпроса — каза той. — Идеята ми допада. Но не е много приложима, нали? И сега няма достатъчно място — беше се опомнил напълно от изненадата, сивите му очи блестяха присмехулно. — Не бих окуражавал подобни слухове — посъветва ме. — Само ще предизвикат разочарование.

Скоро след това си тръгна, като сърдечно ме покани да идвам по-често да го навестявам. Зачудих се дали си бях въобразила онзи кратък миг на неудобство, на искрено учудване. Ако строеше ферибот, защо го пазеше в тайна? И защо му трябваше да го строи, след като самият той каза, че няма място за него?

На половината път към Ле Салан осъзнах, че нито той, пито Жожо споменаха за ерозията на плажа. В края на краищата може би е естествено, казах си. Може би всяка зима ставаше така.

А може би не. Може би ние бяхме я предизвикали.

При тази мисъл ми прилоша, обзе ме безпокойство. Нищо не беше сигурно: часовете, посветени на проучвания, опитите ми с плавките, дните, през които следях Лез Имортел — те не означаваха нищо. Дори Бушу, разсъждавах аз трескаво, може да няма нищо общо. Не е достатъчно само малко аматьорско инженерство, за да се промени очертанията на крайбрежната линия. С малко завист не може да се открадне един плаж.

36

Флин отхвърли подозренията ми.

— От прилива е, от какво друго? — попита той, докато вървяхме по брега от Поент Гризнос. Вятърът духаше право от запад, точно както обичах, изминавайки по пътя си хиляди километри открито море. Още докато слизахме по крайбрежната пътека, забелязах светлия искрящ пясък на малката скалиста издатина, трийсет метра дълга и може би пет широка.

— Тук има много нов пясък — извиках аз през вятъра.

Флин се наведе да огледа парче плавей, заклещено между две скали.

— Е? Това е хубаво, нали?

Но когато слязох от пътеката и се спуснах надолу към брега, се изненадах от това колко лесно поддава сухият пясък под краката ми, сякаш не беше само тъничък слой, едва покрил камъните, а дебел пласт. Зарових ръка в него и установих, че пластът е три-четири сантиметра — може би не кой знае какво за нормален плаж, но при нашите обстоятелства беше истинско чудо. Освен това беше заравнен от бреговата линия до дюната като леха с разсад. Някой беше се потрудил добре.

— Какъв е проблемът? — попита Флин, като забеляза учудването ми. — Просто стана по-бързо, отколкото очаквахме, нищо повече. Нали точно това искаше?

Разбира се, че това исках. Но исках и да знам как е станало.

— Много си подозрителна — каза Флин. — Трябва да се поотпуснеш. Да живееш за мига. Да вдъхваш мириса на морето.

Той се разсмя, махна с парчето плавей и заприлича на странен магьосник с развяна рижа коса и черно палто. Почувствах прилив на симпатия към него и преди да се опомня, вече се смеех.

— Погледни — извика Флин над шума на вятъра и ме дръпна за ръкава, така че застанах с лице към залива право срещу светлия ясен хоризонт. — Хиляди мили океан, нищо друго, оттук чак до Америка. И ние го победихме, Мадо. Не е ли чудесно? Не заслужава ли да го отпразнуваме?

Ентусиазмът му беше заразителен. Аз кимнах задъхана от смях и от вятъра. Ръката му беше на рамото ми, палтото му се удряше в бедрото ми. Мирисът на море, този мирис на озон, примесен със солена влага, беше неустоим. Веселият вятър изпълваше дробовете ми така, че ми се прииска да закрещя. Вместо това импулсивно се обърнах към Флин и го целунах: дълга, задушаваща целувка с вкус на сол, в която устните ми бяха прилепнали към неговите като миди. Още се смеех, макар да не знаех защо. За миг сякаш се бях изгубила, бях станала някой друг. Устата ми пареше, кожата ми бе настръхнала и грапава. Косата ми — като наелектризирана. Хрумна ми, че сигурно така се чувства човек, поразен от гръм.

Между нас се втурна вълна, която ме намокри до коленете и аз отскочих назад, задъхана от стъписване и студ. Флин ме гледаше с любопитство, без да забелязва подгизналите си ботуши. За пръв път от месеци се чувствах неудобно в негово присъствие, сякаш между нас се беше отворила пропаст, която откриваше нещо неизвестно за мен до този момент.

После той внезапно се обърна.

Сякаш ми бе ударил плесница. Обля ме гореща вълна на смущение, която ме зашемети. Как можех да бъда такава глупачка? Да разчета реакцията му така погрешно!

— Извинявай — казах и опитах да се засмея, макар че лицето ми гореше. — Не знам какво ми стана изведнъж.

Флин ме погледна. Светлината в очите му беше угаснала.

— Всичко е наред — отвърна той с безизразен тон. — Няма нищо. Просто ще го забравим, нали?

Аз кимнах, прииска ми се да се смаля и да изчезна. Флин като че ли се отпусна. Прегърна ме за кратко с една ръка, както правеше баща ми понякога, когато му доставях удоволствие.

— Добре — каза той. И разговорът премина към по-безопасни теми.

С наближаването на пролетта започнах да ходя на плажа всеки ден, за да оглеждам за някакви промени. Особено се притесних в началото на март: вятърът пак духаше от юг и обещаваше силни приливи. Но силните приливи не причиниха особени щети на Ле Салан. Заливчето Ла Буш устоя, повечето лодки бяха прибрани на сигурно място и дори в Ла Гулю като че ли нищо не се промени, като се изключат грозните туфи черни водорасли, донесени от прилива, които Омер събираше всяка сутрин, за да ги използва на полето. Бушу беше стабилен. По време на едно затишие между приливите Флин отиде до Ла Жьоте с лодката си и обяви, че преградата не е пострадала сериозно. Късметът беше на наша страна.

Малко по малко в Ле Салан се възцари нов оптимизъм. Не беше само от подобреното ни финансово положение или от слуховете, които се носеха за Ла Усиниер. Имаше и нещо друго. То личеше по походките на децата, които вече не се тътреха унило към училище, по щръкналата наперено нова шапка на Тоанет, розовото червило и разпуснатата коса на Шарлот. Мерседес вече не прекарваше толкова много време в Ла Усиниер. Кракът на Аристид вече не го мъчеше както преди в дъждовните нощи. Аз продължих да разчиствам работилницата на Дебелия Жан, освободих стария хангар, отделих настрана всички полезни материали, откопах корпусите на лодките, полузаровени в пясъка. И във всички къщи на Ле Салан проветряваха спалните, прекопаваха градините, ремонтираха празните стаи, за да ги подготвят за дългоочаквани гости. Никой не говореше за тях — в селото рядко се споменаваха имената на дезертьорите, дори по-рядко от тези на умрелите, — но въпреки това всички вадеха снимки от чекмеджетата, препрочитаха писма, запаметяваха телефонни номера. Дъщерята на Капюсин, Кло, се канеше да идва за Великден. Дезире и Аристид бяха получили картичка от по-малкия си син. Тези промени не идваха само от Бушу. Сякаш пролетта беше дошла по-рано и бе донесла нов живот в изоставените прашни дворове и солените скални пукнатини.

Баща ми също се зарази от обновлението. За пръв път забелязах това един ден, когато се върнах от Ла Гулю и намерих купчина керемиди до вратата. Зад тях имаше и строителни блокове, и чували с цимент.

— Баща ти смята да строи нещо — каза ми Ален, когато го срещнах в селото. — Баня, струва ми се, или някаква пристройка.

Новината не ме изненада, в миналото Дебелия Жан вечно кроеше някакви планове за строеж. Едва когато Флин се появи с крик и нова доставка цимент, тухли и строителни блокове, започнах да се интересувам.

— Какво е това? — попитах аз.

— Работа — отговори Флин. — Баща ти иска да направя това-онова.

Изглеждаше странно несловоохотлив на тази тема, каза само, че ще има нова баня на мястото на старата в задната част на хангара. Може би още някаква пристройка. Дебелия Жан го беше помолил да построи нещо по негов план.

— Това е хубаво, нали? — попита Флин, като видя изражението на лицето ми. — Значи си е намерил занимание.

Учудих се. След месец-два беше Великден и се говореше, че ще идва Адриен с момчетата, тъкмо за великденската им ваканция. Може би това беше начин да я привлече тук. Озадачаваха ме и разходите — за материали, наем на техника, труд. По нищо не личеше, че Дебелия Жан има скрити пари.

— Колко ще струва това? — попитах аз.

Флин ми каза. Цената беше приемлива, но по-висока, отколкото баща ми можеше да си позволи.

— Аз ще платя — казах.

Той поклати глава.

— Няма нужда. Всичко е уредено. Впрочем — добави — ти нямаш пари.

Това не беше вярно: все още имах някакви спестявания. Но Флин бе непреклонен. Материалите били вече платени. Работата, каза той, е безплатна.

Строителните материали заеха по-голямата част от задния двор. Флин се извини за това, но каза, че няма къде другаде да ги сложи, пък и ще останат само седмица-две. Наложи се да изоставя работата си за известно време, затова тръгнах със скицник в ръка към Ла Усиниер. Когато пристигнах, заварих Лез Имортел ограден със скели — може би имаше проблем с влагата поради силните приливи.

Приливът скоро щеше да започне; аз слязох на пустия плаж и седнах да наблюдавам, като опрях гръб в крайбрежната стена. Седях така няколко минути, като оставих ръката ми с молива да се движи свободно, почти произволно, по листа, и изведнъж забелязах табела, забита в скалата високо над мен — бяла дървена дъска с черен надпис, който гласеше:

„ЛЕЗ ИМОРТЕЛ. Частен плаж.

Вземането на ПЯСЪК от този плаж е ЗАКОНОНАРУШЕНИЕ. Нарушителите ще бъдат ПРЕСЛЕДВАНИ от закона.

Заповедта е подписана от П. Лакроа (Национална жандармерия),

Ж. Пинос (кмет),

К. Брисман (собственик).“

Станах и се загледах в думите стъписана. Разбира се, и преди имаше случаи на кражба на пясък, някой и друг чувал оттук-оттам, обикновено за строеж или за градината. Дори Брисман си затваряше очите. Защо му беше сега да слага предупредителни табели? Спомних си последния път, когато бях тук: плажът беше изгубил много пясък. Толкова много, че не можеше да мине за обикновена кражба. Крайбрежните колиби, оцелели през зимата, стърчаха на дървените си основи на метър или повече над земята. През август пясъкът опираше в стените им. Бързо започнах да скицирам: колибите на дървени крака, извитата линия на прилива, редът камъни зад вълнолома, наближаващия прилив със своя авангард от облаци.

Бях толкова погълната от работата си, че трябваше да мине известно време, докато забележа присъствието на сестра Екстаз и сестра Терез, седнали точно над мен на крайбрежната стена. Този път не ядяха сладолед, но сестра Екстаз държеше кесия с бонбони, която от време на време подаваше на сестра Терез. Двете монахини се зарадваха, че ме виждат.

— Я, това е Мадо на Дебелия Жан, ma soeur…

— … малката Мадо със своя скицник. Дошла си да погледаш морето, а? Да помиришеш южния вятър? — попита сестра Терез.

— Първия път той направи така, че да имаме плаж. Южният вятър — заяви сестра Екстаз. — Така казва Клод Брисман.

— Хитър човек е Клод Брисман — винаги се забавлявах от начина, по който гласът на едната отекваше като ехо в гласа на другата, единият неволно преливаше в другия като чуруликане на птици. — Много, много хитър.

— Прекалено хитър, бих казала — отбелязах аз с усмивка.

Монахините се засмяха.

— Или недостатъчно — отвърна сестра Терез. Двете слязоха от върха на стената и тръгнаха към мен, като вдигнаха полите си, щом наближиха пясъка.

— Наблюдавате ли някого?

— Тук няма никого, Мадо, няма жива душа.

— Кой би излязъл в такова време? Така казвахме и на баща ти…

— Той все гледаше морето, нали знаеш…

— Но тя повече не се върна.

Старите монахини се настаниха на един плосък камък близо до мен и ме погледнаха втренчено с птичите си очи. Аз ги погледнах в отговор. Бях стъписана. Знаех, че дълбоко в себе си баща ми е склонен към романтика — имената на лодките му го доказваха, — но мисълта, че може да е стоял тук, загледан в хоризонта, и да е чакал майка ми да се върне, беше неочаквана и странно трогателна.

— Все пак, ma soeur — каза сестра Екстаз, като си взе бонбон, — малката Мадо се върна, нали?

— И нещата като че ли се нареждат за Ле Салан. Благодарение на Светицата, разбира се.

— Ах, да. Светицата — монахините се изкикотиха.

— За нас обаче не е така — каза сестра Екстаз, като погледна скелите около Лез Имортел. — Тук нямаме такъв късмет.

Приливът наближаваше стремително. На Льо Дьовен винаги е така — бяга по плитчините измамно бавно. Не един рибар е бил принуден да изостави улова си, да се хвърли във водата, за да заплува към брега, и да падне в капана на тази тиха вода. Виждах как течението — оттук ми се струваше силно — коварно си проправя път към плажа. Това беше обичайно за остров, изграден върху пясъчни наноси: най-малката промяна можеше да отклони течение, да превърне за една зима закътан залив в оголен нос, само за няколко години да направи от плитчините тресавище, плаж, а после и дюни.

— За какво е това? — попитах аз монахините, като посочих табелата.

— О, идея на мосю Брисман. Той мисли…

— … че някой краде пясък.

— Краде пясък? — сетих се за новия пясъчен слой в Ла Гулю.

— С лодка може би или с трактор — сестра Терез се усмихна щастливо от своя камък. — Обявил е награда.

— Но това е нелепо — казах аз и се засмях. — Сигурно знае, че никой не може да пренесе такова количество пясък. Това е от приливите. От приливите и теченията. Нищо повече.

Сестра Екстаз беше заровила глава в кесията с бонбони. Като видя, че я гледам, ми я подаде.

— Е, Брисман не мисли, че е нелепо — ведро отвърна тя. — Брисман мисли, че някой му краде плажа.

Сестра Терез кимна.

— Защо не? — изчурулика тя. — Ставало е и преди.

37

Март ни поднесе силни приливи, но ясно време. Работата вървеше. Омер беше изкарал много добра печалба от зимните си зеленчуци и кроеше по-амбициозни планове за догодина. След някои обновления в бара си Анжело пак отвори и се радваше на небивала клиентела дори от усиниерци, партньорите Геноле и Бастоне продаваха успешно своите омари. Ксавие беше започнал да ремонтира малко изоставено бунгало край Ла Буш и няколко пъти го видяхме хванат за ръка с Мерседес Просаж. Дори Тоанет печелеше добре от посетителите на нишата на Светицата край Гризнос, станала популярна сред по-възрастните усиниерци след наводненията.

Въпреки това не всички промени бяха за добро. Задругата Геноле—Бастоне претърпя загуби, когато Ксавие беше нападнат по пътя от Ла Усиниер, докато се връщаше с парите от поредната продажба на омари. Трима мъже с мотори го спрели точно пред селото, счупили му очилата и носа и избягали с печалбата. Ксавие не могъл да види никого от нападателите си, защото били с каски.

— Трийсет омара по петдесет франка парчето! — хленчеше Матиас на Аристид. — И внукът ти ги загуби!

Аристид се ядоса.

— Твоят внук щеше ли да се справи по-добре?

— Моят внук поне щеше да им отвърне — каза Матиас.

— Те бяха трима — промърмори Ксавие, още по-срамежлив от обикновено, със странен заешки поглед без очила.

— Е, и? — отвърна му Матиас. — Можеше да избягаш, нали?

— От мотоциклет?

— Сигурно са били усиниерци — мирно отбеляза Омер, почувствал, че спорът се разгаря. — Ксавие, казаха ли ти нещо? Нещо, което да ни помогне да ги намерим?

Ксавие поклати глава.

— Ами моторите? Тях ще познаеш, нали?

Момчето сви рамене.

— Може би.

— Може би?

Накрая Ксавие, Гислен, Аристид и Матиас отидоха в Ла Усиниер, за да говорят с Пиер Лакроа, единствения полицай на острова, защото никой не вярваше на другия, че ще разкаже историята както трябва. Полицаят проявил съчувствие, но не и оптимизъм.

— На острова има много мотоциклети — казал той, като доброжелателно потупал Ксавие по рамото. — Може дори да са дошли за един ден от континента, с „Брисман 1“.

Аристид поклатил глава.

— Усиниерци са — упорито отсякъл той. — Знаели са, че момчето носи пари.

— Всеки в Ле Салан би могъл да го знае — казал Лакроа.

— Да, но тогава щеше да познае моторите.

— Съжалявам — тонът му красноречиво показал, че това е краят на разговора.

Аристид погледнал Лакроа.

— Един от моторите е бил червена „Хонда“ — казал той.

— Такива се срещат често — отвърнал Лакроа, без да го погледне.

— Твоят син Жоел нямаше ли червена „Хонда“?

Възцарило се опасно мълчание.

— Бастоне, да не искаш да кажеш, че синът ми… че моят син… — лицето на Лакроа пламнало. — Това е злобна клевета — казал накрая. — Ако не беше стар, Бастоне, и ако не беше изгубил сина си…

Аристид скочил от стола си с бастуна в ръка.

— Моят син няма нищо общо!

— Нито пък моят!

Те се гледали втренчено, Аристид пребледнял, Лакроа почервенял, и двамата треперели от гняв. Ксавие подпрял стареца, за да не падне.

— Дядо, няма смисъл…

— Остави ме, хе!

Гислен кротко го хванал за другата ръка.

— Моля ви, мосю Бастоне, трябва да тръгваме.

Аристид го изгледал злобно. Гислен издържал на погледа му. Последвало дълго, яростно мълчание.

— Е — казал Аристид накрая, — отдавна Геноле не ме е наричал „мосю“. Младото поколение може да не е толкова пропаднало, колкото си мислех.

Те си тръгнали от Ла Усиниер с цялото достойнство, на което били способни. Жоел Лакроа ги гледал от вратата на „Ша Ноар“ с цигара между зъбите и подигравателна усмивчица. Червената „Хонда“ била паркирана отвън. Аристид, Матиас, Гислен и Ксавие минали покрай нея, без да се оглеждат, но всички чули как Жоел казал на момичето, което стояло до него:

— Ето ги пак ония саланци! Сигурно са намислили нещо. Досега трябваше да са си научили урока.

Ксавие обърнал глава към входа на кафенето, но Матиас го сграбчил за ръката и изсъскал в ухото му:

— Да не си посмял, синко! Някой ден ще им го върнем, ще видят тогава.

Ксавие погледнал зашеметен Матиас. Дали защото съперникът на дядо му го нарекъл „синко“, или заради изражението на лицето на стареца, но той спрял и се опомнил. Никой вече не се съмнявал, че Жоел стои зад нападението и грабежа, но сега със сигурност не му било времето да се разправят. Те бавно тръгнали към Ле Салан и докато стигнат, станало чудо: за пръв път от поколения насам между Бастоне и Геноле се възцарило пълно съгласие.

Този път те решили да обявят война.

* * *

Към края на седмицата селото беше разбунено от всевъзможни слухове и подозрения: дори децата знаеха историята и тя се предаваше от уста на уста, противоречива и поукрасена, докато достигна епични мащаби. Всички бяха съгласни за едно: чашата беше преляла.

— Досега загърбвахме старите разправии — каза Матиас на дружеска партия белот в бара на Анжело. — Бяхме доволни, че можем да търгуваме с тях. Но те прекалиха — винаги става така, когато имаш вземане-даване с усиниерци.

Омер кимна.

— Време е да им отвърнем — съгласи се той. — Да им дадем да разберат.

— Лесно е да се каже — отбеляза Тоанет, която печелеше, иззад купчината с банкноти и монети. — Но накрая все си оставаме с приказките. Все едно да плюеш срещу вятъра…

— Уф! — изпъшка Матиас. — Този път няма да е така. Този път прекалиха.

38

Последва ожесточена кампания срещу усиниерците. Новопридобитото ни чувство за единение си казваше думата. Цените на омарите и раците скочиха рязко, Анжело започна да надува сметките всеки път, когато в бара влезеха усиниерци, малкият пазар в Ла Усиниер получи пратка изгнили зеленчуци от фермата на Просаж (Омер се оправда с времето), а една нощ някой разби хангара, където Жоел Лакроа държеше скъпоценната си „Хонда“, и сипа пясък в резервоара с гориво. Всички в Ле Салан чакаха полицаят да дотърчи разярен, но той така и не се появи.

— Тези усиниерци дълго време получаваха каквото пожелаеха — заяви Омер. — Мислят си, че като веднъж им е провървяло, винаги ще е така.

Никой не оспори твърдението му, което беше красноречиво доказателство за това колко единодушни сме станали. Дори Матиас, който не вярваше в промените, закима енергично.

— Човек никога не е твърде стар, за да се промени — каза той.

— Трябва да си направим реклама — предложи Капюсин. — Когато дойдат туристите, ще ги посрещнем на кея в Ла Усиниер с големи табели. Така ще докараме търговията. И ще натрием носовете на усиниерци!

Шест месеца по-рано такава напредничава идея — при това от жена — би предизвикала само смях и подигравки. Сега Аристид и Матиас останаха заинтригувани. Другите последваха примера им.

— Защо не, хе?

— Звучи ми добре.

— Ще вбесим усиниерци.

— Представете си физиономията на Брисман!

Всички кимаха. Мнозина надигнаха чашки с дьовиноаз. Това беше голям напредък за Ле Салан — да предизвика Ла Усиниер така открито. Подобно нещо би се изтълкувало — и с основание — като обявяване на война.

— Какво лошо има? — попита Аристид, който не беше забравил побоя над внука си. — Това наистина е война. Винаги сме воювали. Само че досега винаги те печелеха.

Останалите се замислиха за миг. Такава мисъл не се изказваше за пръв път, но идеята да предизвикаме усиниерци като равни досега изглеждаше абсурдна. Сега победата беше възможна.

Матиас заговори от името на всички ни:

— Да надуваме цената на рибата е едно — бавно произнесе той. — Но това, което предлагате, означава…

Аристид изсумтя.

— Ла Усиниер не е чужд развъдник на омари, Геноле — каза той с предишния си сарказъм. — Това е честна игра. Туристите не са собственост на Ла Усиниер. Те могат лесно да станат наши.

— И ние го заслужаваме — добави Тоанет. — Длъжни сме поне да опитаме. Да не те е страх от усиниерци, Матиас? Да не мислиш, че са нещо повече от нас?

— Разбира се, че не. Просто се чудя дали сме готови.

Старицата сви рамене.

— Можем да се подготвим. Сезонът започва след четири месеца. Ще пристигат по пет-шест човека на ден, чак до септември. От нас се иска само да ги привлечем. Може да са и повече. Помисли си само!

— Ще ни трябва място, където да ги настаняваме — каза Матиас. — Ние нямаме хотел. Нямаме дори къмпинг.

— Това е то пословичният страх на Геноле, хе! — жегна го Аристид. — Гледай сега от Бастоне и се учи. Имаш свободна стая, нали?

Тоанет кимна.

— Хе! Всички имат по една-две свободни стаи. Повечето от нас имат и земя, на която може да се опъне палатка. Като прибавиш няколко закуски и вечери в семеен кръг, става не по-лошо от всеки курорт. Даже по-хубаво. Гражданите дават добри пари, за да отсядат в традиционни островни къщи. С камина, с някой и друг меден съд…

— Като изпечем малко дьовиноазри в глинена пещ…

— Като извадим старите носии от килерите…

— С традиционна музика — аз имам биниу някъде на тавана.

— Ръчно плетиво, бродерия, разходки с рибарска лодка.

Веднъж отприщени, идеите нямаха край. Едва се удържах да не избухна в смях, когато въодушевлението нарасна, но освен че ми беше смешно, дълбоко в себе си изпитвах вълнение. Дори скептици като Геноле се бяха замечтали, всички предлагаха по нещо на висок глас, удряха по масите, караха чашите да дрънчат. Общото мнение беше, че летните туристи ще купуват всичко, което им се струва традиционно или продукт на местни занаятчии. Години наред се дразнехме от това, че животът в Ле Салан е изостанал от времето, и завистливо поглеждахме към Ла Усиниер, където имаше хотел, места за развлечение и кино. Сега за пръв път видяхме как привидните ни недостатъци могат да се превърнат в ценни предимства. Имахме нужда само от малко инициатива и инвестиции.

С наближаването на Великден баща ми се залови за своя строителен проект с подновен ентусиазъм. Не беше само той: цялото село проявяваше признаци на активност. Омер започна да ремонтира празния си обор, други садяха цветя в голите си дворове или окачаха красиви перденца по прозорците си. Ле Салан приличаше на влюбена жена, за пръв път осъзнала красотата си.

От заминаването си след Коледа Адриен не се бе обаждала. Изпитвах облекчение: завръщането й беше предизвикало порой от неприятни спомени, а думите й на тръгване още ме преследваха. Ако Дебелия Жан беше разочарован, с нищо не го показваше. Изглеждаше изцяло погълнат от новия си проект и аз му бях благодарна за това, макар че още продължаваше да страни от мен. За това обвинявах сестра си.

Флин също се държеше на разстояние през последните седмици. Отчасти причината за това бе, че работеше много: освен че строеше баня на Дебелия Жан, той помагаше и на други в селото. Беше направил на Тоанет перално помещение, което да се ползва от бъдещите туристи, и помагаше на Омер да направи от обора си лятна къща. Продължаваше да пуска остроумните си забележки, да играе на карти и шах с убийствена безпогрешност, да флиртува с Капюсин, да дразни Мерседес, да забавлява децата с невероятните си истории за пътешествия и да омайва, да ласкае и вероломно да засяда все по-дълбоко в сърцето на Ле Салан. Но към дългосрочните планове и промени проявяваше безразличие. Вече не изказваше свои идеи и хрумвания. Може би сега, когато саланци се бяха научили да мислят сами за себе си, нямаше нужда да се намесва.

Аз все още изпитвах смущение при спомена за станалото между нас в Ла Гулю. Флин обаче сякаш беше забравил напълно за това и след като многократно възстановявах случката в онази част на съзнанието си, която пазех за такива неща, накрая и аз реших да направя същото. Да, наистина го намирах за привлекателен. Това откритие ме бе заварило неподготвена и аз бях реагирала като глупачка. Но приятелството му беше по-важно за мен, особено сега. Не смеех да го призная пред никого, но след промените в Ле Салан и напредъка на строителния проект на баща ми по непонятни причини бях започнала да се чувствам чужда.

Нямах никакви основания за това. Хората бяха дружелюбни и мили с мен. Нямаше къща в селото — дори тази на Аристид, — където да не ме посрещаха с припряно гостоприемство. И въпреки това някои дребни неща показваха, че продължавам да бъда външен човек. В отношенията на всички с мен имаше някаква официалност, която необяснимо ме потискаше. Когато се отбивах на чаша чай, задължително ми го поднасяха в най-скъпия порцелан. Когато купувах зеленчуци от Омер, той винаги слагаше малко повече, отколкото му исках. Това ме караше да се чувствам неудобно. Правеше ме различна от останалите. Когато споменах за това на Капюсин, тя само се засмя. Почувствах, че Флин е единственият, който би могъл да ме разбере.

В резултат на това прекарвах с него повече време откогато и да било. Той беше добър слушател и имаше способността да поставя проблемите ми в друга перспектива само с една усмивка или пренебрежителна забележка. Но по-важното беше, че познаваше другия ми живот, годините, прекарани в Париж, и когато говорех с него, не ми се налагаше да търся по-проста дума или да се мъча да тълкувам сложни понятия, както често правех в разговори с останалите саланци. Никога не бях споделяла това, но понякога приятелите ми в селото ме караха да се чувствам като учителка сред непослушни ученици. Те ту ме очароваха, ту ме отчайваха, понякога се държаха крайно детински едни с други, а друг път проявяваха учудваща мъдрост. Да можеха само да разширят кръгозора си…

— Сега имаме истински плаж — казах на Флин един ден в Ла Гулю. — Може дори да привлечем истински туристи.

Флин лежеше по гръб на пясъка, загледан в небето.

— Кой знае — упорито продължавах аз, — може да станем и моден курорт — това беше шеговита забележка, но той дори не се усмихна. — Поне ще натрием носа на Брисман. След всичките тези години, в които имаше късмет, сега е ред и Ле Салан да си опита късмета.

— Наистина ли мислиш така? — попита той. — Че е дошъл вашият ред?

Аз седнах в пясъка.

— Какво има? Какво не си ми казал?

Флин продължи да гледа в небето. Очите му бяха изпъстрени с облаци.

— Е?

— Толкова сте доволни от себе си. Една-две малки победи — и си мислите, че можете да постигнете всичко. Още малко и по водата ще тръгнете.

— Е, и какво? — тонът му не ми хареса. — Какво лошо има в това да бъдем предприемчиви?

— Лошото, Мадо, е, че всичко тръгна прекалено на добре. Стана твърде лесно, твърде бързо. Колко време ще мине, преди да се разчуе, как мислиш? Колко време ще мине, преди всеки да поиска парче от баницата?

Аз свих рамене.

— Не можеш да запазиш цял плаж за себе си. На остров като този винаги плъзват слухове. Не можеш вечно да пазиш тайна. Пък и какво толкова може да ни се случи?

Флин затвори очи.

— Почакай и ще видиш — каза той неочаквано грубо. — Съвсем скоро ще разбереш.

Но аз бях твърде заета, за да губя време в подобен песимизъм. Оставаха три месеца до началото на туристическия сезон и цялото село се трудеше усилено, дори с по-голямо желание, отколкото когато строихме Бушу. Успехът ни правеше дръзки, освен това се наслаждавахме на надеждата, която проектът беше посял сред нас.

Флин, който спокойно можеше да почива на лаврите си, да се радва на уважението на всички в Ле Салан и да не плаща за питиетата си, продължаваше да стои настрана. Светицата обаче направи това вместо него и олтарът, издигнат от Тоанет, беше отрупан с дарове. На първи април Дамиен и Лоло предизвикаха малък скандал, като украсиха олтара с умряла риба, но като цяло света Марина се радваше на голяма почит и Тоанет печелеше добре от това.

Миналата година на никой саланец не би му хрумнало да инвестира пари, особено пък да взема назаем. На Льо Дьовен нямаше банка, а дори да имаше, нямаше допълнителни гаранции за заем. Но сега нещата се бяха променили. Хората вадеха спестяванията си от кутиите и гардеробите. Започнахме да виждаме пред себе си възможности, каквито нямахме дотогава. Изразът „краткосрочен заем“, произнесен за пръв път от Омер, беше посрещнат с предпазливо одобрение. Ален си призна, че и той мисли за същото. Някой беше чул за организация на континента — свързана може би с Министерството на земеделието, — която можеше да отпусне субсидии.

С набирането на инерция приготовленията ставаха все по-амбициозни. Решихме да направим няколко табели от шлака и артистично оформени парчета плавей.

Местна морска сол (50 фр. за 5 кг чувал)

Въжарска работилница на Бастоне

Кафе-ресторант «При Анжело»

(специалитет на деня 30 фр.)

Стаи под наем — уютна семейна атмосфера

Галерия Прасто — местна живопис

Олтар на св. Марин дьо ла Мер

(10 фр. разходка с екскурзовод)

Седмици наред селото кипеше от работа: всеки ковеше, плевеше, крещеше, копаеше, боядисваше, варосваше, пиеше (от работа се ожаднява) и спореше.

— Трябва да изпратим някого до Фромантин да ни направи реклама — предложи Ксавие. — Да раздаде обяви, да пусне слух.

Аристид се съгласи.

— Ще отидем двамата. Аз ще стоя на кея и ще държа под око ферибота. Ти ще обходиш града. Мадо може да ти нарисува табели от двете страни, а и няколко обяви, а? Можем да отседнем в пансион за ден-два. Лесна работа, като да стреляш по кокошки в обор! — той се подсмихна със задоволство.

Ксавие беше по-малко ентусиазиран. Може би не искаше да оставя Мерседес без надзор дори за няколко дни. Но след като се беше запалил по идеята, Аристид бе неукротим. Той приготви малко багаж, като взе и рекламните табели, и пусна слух, че отива до континента по лична работа.

— По-добре усиниерци да не знаят за плановете ни отсега — обясни старецът.

Аз написах на ръка стотина малки обяви, тъй като нямах подръка необходимата техника, за да ги напечатам. Ксавие беше инструктиран да залепи по една обява на всяка витрина на магазин или кафене във Фромантин.

„ПОСЕТЕТЕ ЛЕ САЛАН

Непроменено от 100 години насам

Насладете се на превъзходната местна кухня

На незамърсения златен плаж

На топлото и дружелюбно гостоприемство

ЛЕ САЛАН —

ОТКРИЙТЕ РАЗЛИЧНОТО МЯСТО ЗА ПОЧИВКА!“

Текстът беше обмислен и преработен от Бастоне, Геноле и Просаж, докато накрая всички останаха доволни. Аз поправих правописните грешки. Пуснах слух, че Бастоне отиват на континента да навестят някакъв роднина в Порник, и се погрижих информацията да стигне до когото трябва. Кажеш ли нещо на Жожо льо Гоелан, новината тутакси ще обходи Ла Усиниер. Хората в Ле Салан вярваха, че докато усиниерци се усетят какво става, вече ще бъде късно.

Нападението ни щеше да ги завари напълно неподготвени. До лятото, каза победоносно Аристид, войната ще е свършила, преди още да е започнала.

39

Дойде Великден и „Брисман 1“ отново започна да се движи два пъти седмично. Това беше добре дошло за Ле Салан, защото след всички строителни работи и ремонти бяхме останали без материали, а никой не искаше да се разкрие, като поръча материали от Ла Усиниер. Аристид и Ксавие бяха приети добре във Фромантин, раздадоха обявите си и оставиха координати в местните туристически агенции. След седмица-две отидоха отново на континента, като този път стигнаха чак до Нант и раздадоха два пъти повече обяви. Ние, останалите, чакахме с тревога новините, като довършвахме последните работи по ремонта и се оглеждахме за шпиони от Ла Усиниер. Защото шпиони имаше. Жожо льо Гоелан беше забелязан да се навърта край Ла Гулю с бинокъл на врата, чуваше се рев на мотоциклети край селото, а Жоел Лакроа свикна да обикаля вечерно време из дюните, докато накрая някой не стреля по него с двуцевка, заредена със сол. Беше предприето разследване по случая, но както каза Ален на Пиер Лакроа с изражение на дълбока загриженост, много хора на острова имат пушки, така че е невъзможно да се хване злосторникът, дори ако приемем, че е от Ле Салан.

— Със същия успех може да е някой от континента — съгласи се Аристид. — Или дори от Ла Усиниер.

Лакроа присви недоволно устни.

— Внимавай, Бастоне — предупреди той.

— Кой, аз ли? — попита изненадан Аристид. — Едва ли мислиш, че аз имам нещо общо със стрелбата по сина ти.

Това повече не се повтори. Може би Лакроа беше говорил със сина си или пък усиниерци бяха твърде заети с приготовления за новия сезон, но в Ла Усиниер цареше странно спокойствие за това време на годината. Дори бандата с мотори се изгуби някъде.

— И това е добре, хе! — каза Тоанет, която държеше пушка, заредена със сол, до входната врата, точно до купчината дърва. — Само да припарят тия хулигани, ще изпразня двете цеви в задниците им.

Сега за пълния триумф на Аристид липсваше само едно: официално обявяване на годежа между внука му и Мерседес. Имахме основания да го очакваме: двамата бяха постоянно заедно, Ксавие занемял от възхищение, а любимата му хладнокръвно предизвикателна, издокарана в прилепнали дрехи, които привличаха погледите. Това само по себе си беше достатъчно, за да накара хората в селото да говорят. По-важното обаче беше, че Омер одобряваше двойката. Макар да беше ревнив родител, той не криеше симпатиите си. Момчето има бъдеще, заявяваше той самодоволно. Саланец по душа, човек на място. Уважава по-старите. И има достатъчно пари, за да подхване нещо свое. Аристид вече беше дал на Ксавие някаква сума — слуховете тук се разминаваха, но се говореше, че старецът е скътал достатъчно пари, — за да започне нещо сам, а и момчето бе доста напреднало в ремонта на изоставеното бунгало, което преди беше най-проста колиба, и скоро можеше да се премести там.

— Време е да се задоми, хе! — казваше Аристид. — Ние не ставаме по-млади, а аз искам да видя правнуците си, преди да умра. Само Ксавие ми остана след горкия Оливие. На него разчитам да запази името ми.

Мерседес беше хубаво момиче, саланка. Омер и Бастоне бяха приятели от години. А и Ксавие е луд по нея, казваше Аристид със сладострастна искрица в очите, така че внуци ще има.

— Надявам се на десетина — казваше той доволно и махваше с ръце, сякаш описваше контурите на ваза. Широк ханш — хубава кръв; Аристид познаваше добре потеклото си като всеки жител на острова. Дьовинянинът, казваше той, трябва да си избира жена, както избира расова кобила. Ако пък е и хубава, още по-добре.

— Десетина — повтори старецът щастлив, като потри ръце. — Може и повече.

Въпреки всичко обаче бяхме малко умърлушени. Война не се води само с приказки, а нашите противници в Ла Усиниер изглеждаха прекалено спокойни, прекалено незаинтересовани. Няколко души бяха видели Клод Брисман край Ла Гулю заедно с Жожо льо Гоелан и кмета Пинос. Ако видяното го безпокоеше, със сигурност не го показваше. Той продължаваше да бъде все така безгрижен, да посреща всички новодошли с обичайната блага, бащинска усмивка. Освен това до нас също достигаха различни слухове. По всичко личеше, че бизнесът в Ла Усиниер не процъфтява.

— Чух, че в Лез Имортел има отменени резервации — каза Омер. — По стените избива влага.

Към края на седмицата любопитството ми към Лез Имортел надделя. Намерих си извинение да отида до там — исках да поръчам материали за рисуване от континента, но най-вече да проверя слуховете, вече неимоверно раздути, за щетите в хотела.

Разбира се, слуховете бяха преувеличени. И все пак Лез Имортел изглеждаше по-зле, отколкото при последното ми идване. Самият хотел като че ли беше същият, ако се изключи скелето от едната страна, но пясъчният слой беше изтънял още повече и плажът се спускаше стръмно надолу към камъните.

Знаех как е станало. Виждах цялата поредица от събития, довели дотук, работата ни в Ле Салан, съчетанието от инертност и арогантност у усиниерците, което им пречеше да проумеят истината, макар че тя беше пред очите им. Мащабите — дързостта — на заблудата не ни позволяваше да разберем истината. Дори Брисман, въпреки наблюденията си, все още не виждаше това, което беше под носа му.

Веднъж започнала, разрухата щеше да настъпи бързо и окончателно. Вълните щяха да отнесат останалия пясък надалеч, като оголят скалите и камъните, докато не остане нищо освен полегатия наклон на старата дига. Няколко поредни години щяха да я довършат. Стигаха едно-две лета, ако вятърът беше благосклонен.

Огледах се за Жожо, Брисман или някой друг, който да ме осведоми за новините, но наоколо не се виждаше никой. „Рю дез Имортел“ беше почти пуста. Видях двама туристи да си купуват сладолед от една количка, където отегчено момиче дъвчеше дъвка под избелял чадър.

Когато се приближих към крайбрежната стена, забелязах самотна групичка подранили туристи на оскъдния плаж, семейство, ако се съдеше по първото впечатление, с малко бебе и куче, сгушени и треперещи под разлюлян от вятъра чадър. Април е капризен месец на островите, а този ден от морето духаше силен вятър, който пропъждаше топлината от въздуха. Малко момиче на около осем години с гъсти къдрици и кръгли теменужени очи се катереше по скалите в далечния край на плажа. То забеляза, че я гледам и ми махна.

— На почивка ли сте тук? — провикна се момичето.

Поклатих отрицателно глава.

— Не. Аз живея тук.

— А ходите ли на почивка? В града ли ходите на почивка, докато ние почиваме тук? Плувате ли в морето в неделя и ходите ли на басейн?

— Летисия — смъмри я баща й, като се обърна да види какво става. — Не нахалствай и не задавай въпроси.

Летисия ме измери с поглед. Аз й намигнах. Тя нямаше нужда от специална покана: за секунди се покатери по пътеката, излезе на крайбрежната алея и предпазливо седна до мен на стената, като подпъхна единия крак под себе си.

— Имате ли плаж близо до вкъщи? По-голям ли е от този? Винаги ли ходите на плаж, когато ви се прииска? Можете ли да построите пясъчен замък на Коледа?

Аз се усмихнах.

— Ако искаш.

— Зен[1]!

Научих, че Габи е майка й. Филип е баща й. Петрол е кучето. Винаги му прилошава на кораб. Летисия имаше голям брат Тим в университета в Рен. Имаше още един брат, Стефан, но той беше още бебе. Тя леко се нацупи.

— Нищо не прави. Понякога спи. Толкова е скучен. Аз ще ходя на плаж всеки ден — обяви Летисия с грейнало лице. — Ще копая, докато намеря глина. После ще си направя разни неща от нея. Така правихме миналата година в Ница — обясни тя. — Беше зен. Супер зен.

— Летисия! — провикна се далечен глас от плажа. — Летисия, какво ти казах?

Летисия въздъхна театрално.

— Уф! Мама не обича да се катеря толкова нависоко. По-добре да се връщам.

Тя слезе от крайбрежната стена, без да обръща внимание на счупените стъкла под краката си.

— Довиждане!

Само след миг я видях край водата да хвърля водорасли на чайките.

Махнах й с ръка и продължих разходката си по крайбрежната алея. От последното ми идване насам малко от затворените магазини на „Рю дез Имортел“ работеха, но освен Летисия и семейството й наоколо не се мяркаха потенциални клиенти. Сестра Терез и сестра Екстаз, строго облечени в черните си одежди, седяха на пейка с изглед към морето. Моторът на Жоел Лакроа беше паркиран небрежно отсреща, но собственикът му не се виждаше. Махнах на двете монахини и отидох да седна при тях.

— Ето я пак малката Мадо — каза едната от сестрите: днес и двете бяха с бели шапки и почти не ги различавах.

— Днес няма ли да рисуваш?

Поклатих глава.

— Много е ветровито.

— Лош вятър за Лез Имортел, хе! — каза сестра Терез, като си клатеше краката.

— Не толкова лош за Ле Салан — добави сестра Екстаз.

— Напоследък чуваме…

— … това-онова. Ще се изненадаш, ако разбереш…

— … какво се говори тук.

— Мислят си, че сме като горките стари усиниерци, много грохнали и изкуфели, за да разберем какво става. И ние наистина сме стари, ma soeur, стари като хълмовете, все едно тук има…

— … хълмове, ама няма, само дюни…

— … макар и не толкова пясъчни, колкото преди, ma soeur, не толкова.

Мълчание, през което двете монахини ме гледаха втренчено като птици изпод белите си шапки.

— Чух, че Брисман отменил резервациите тази година — започнах аз предпазливо. — Вярно ли е?

Сестрите кимнаха в унисон.

— Не всички резервации. Но няколко…

— Да, няколко. Беше много, много ядосан. Имаше наводнение, нали, ma soeur, може би точно след…

— … пролетните приливи. Наводниха се избите и фасадата. Архитектът казва, че има влага в стената от…

— … морския вятър. Ще трябва да се ремонтира идната зима. Дотогава…

— … ще дават на туристите само задните стаи — няма изглед към морето, няма плаж. Много…

— … много жалко.

Съгласих се с известно неудобство.

— И все пак ако Светицата рече…

— О, да. Ако Светицата рече…

Оставих ги да махат след мен, още по-птицеподобни в далечината, шапките им кацнали като две чайки на търпеливата вълна.

Когато пресякох улицата, забелязах Жоел Лакроа да ме наблюдава от вратата на „Ша Ноар“. Пушеше цигара, заслонил огънчето с длан като рибар. Очите ни се срещнаха и той ми кимна леко — хе, — но не каза нищо. Точно зад гърба му в цигарената мъгла различих силуета на момиче — дълга черна коса, червена рокля, крака, стъпили тромаво в сандали на високи токчета, — чиито контури ми се сториха смътно познати. Но докато гледах, Жоел отстъпи от вратата и момичето го последва. Тогава ми се стори, че има нещо крадливо в начина, по който се обърна, като скри момичето от погледа ми.

Едва по-късно, докато вървях към Ле Салан, си спомних защо момичето ми се бе сторило познато.

Това беше — почти със сигурност — Мерседес Просаж.

[1] На модерен френски жаргон „зен“ означава „страхотно“ — Бел.прев. ↑

40

Разбира се, не казах нищо на никого. Мерседес беше на осемнайсет и можеше да ходи където пожелае. Но все пак се чувствах неловко: Жоел Лакроа не беше приятел на никого в Ле Салан, а не исках и да мисля каква част от плановете ни Мерседес би могла неволно да му разкрие.

Скоро обаче се появиха други проблеми. Върнах се от Ла Усиниер и заварих баща си седнал на масата в кухнята с Флин да разглежда някакви чертежи, нахвърляни на бакалска хартия. В първия миг ги заварих неподготвени — лицето на баща ми грееше от въодушевление, а Флин изглеждаше погълнат от чертежите като момче, наблюдаващо мравуняк, — но после те вдигнаха глави и видяха, че ги гледам.

— Това е нова работа — обясни Флин. — Баща ти иска да му помогна да преправи хангара за лодки.

— Наистина ли?

Дебелия Жан като че ли усети неодобрението ми, защото махна нетърпеливо с ръка. По всичко личеше, че намесата ми е нежелана. Обърнах се към Флин, който само сви рамене.

— Какво да направя? — попита той. — Това е неговата къща. Не съм го поощрявал.

Така беше, разбира се. Дебелия Жан можеше да прави каквото поиска с къщата си. Но се зачудих откъде има пари. А и изоставената работилница в сегашния си вид беше спомен от миналото. Не исках да го изгубя.

Разгледах по-отблизо чертежите. Бяха добри: баща ми имаше набито око за детайлите и аз виждах съвсем ясно какви са намеренията му — да направи лятна къща или може би студио, жилищна площ с малка кухня и баня. Хангарът беше голям: ако се направеше таван, отвор в него и стълба, по която да се стига до там, можеше да се получи приятна спалня под стряхата.

— За Адриен е, нали? — казах аз, като знаех, че е така. Спалнята с отвора в пода, кухнята, просторната всекидневна с продълговатия си прозорец. — За Адриен и момчетата.

Дебелия Жан само ме погледна с очи, безжизнени като син китайски порцелан, после се върна към чертежите си. Обърнах се сковано и отидох отзад в двора, като се чувствах зле. След миг усетих, че Флин стои зад мен.

— Кой ще плати за всичко това? — попитах аз, без да го погледна. — Дебелия Жан няма пари.

— Може да има спестявания, за които не знаеш.

— Преди беше по-добър лъжец, Флин.

Мълчание. Още чувствах присъствието му зад гърба си, погледа му върху себе си. От дюната се вдигнаха чайки и оглушително запляскаха с криле.

— Може да е взел пари назаем — каза той накрая. — Мадо, той е възрастен. Не можеш да управляваш живота му.

— Знам.

— Ти направи каквото можа. Помогна му…

— И за какво? — аз гневно се обърнах. — Какъв смисъл имаше? Единственото, което го интересува, е да направи къщичка за Адриен и момчетата.

— Опомни се, Мадо — каза Флин. — Нали не очакваш да ти благодари?

Мълчание. Надрасках с крак линия в твърдия пясък.

— Кой му е заел парите, Флин? Брисман?

Флин губеше търпение.

— Откъде да знам?

— Брисман ли е?

Той въздъхна.

— Вероятно. Има ли значение?

Аз се отдалечих, без да го погледна.

Повече не проявих интерес към работата в хангара. Флин докара камион с материали от Ла Усиниер и прекара почивните дни в изпразване на хангара. Дебелия Жан стоеше при него през цялото време, като наблюдаваше и сверяваше с чертежите. Напук на себе си го ревнувах заради времето, което прекарваше с Флин, сякаш след като усети неодобрението ми, баща ми започна да ме отбягва.

Научих, че Адриен възнамерява да се върне за лятната ваканция и да доведе момчетата със себе си. Новината предизвика въодушевление в селото, където няколко семейства очакваха отдавна заминалите си роднини.

— Наистина мисля, че този път ще удържи на обещанието си — каза ми Капюсин. — Моята Кло не е лошо момиче. Не е много умна, но е с добро сърце.

Дезире Бастоне също като че ли изглеждаше обнадеждена: срещнах я на пътя за Ла Усиниер с ново зелено палто и шапка с букетче цветя на периферията. Стори ми се по-млада в пролетните си дрехи, с изправена стойка, с необичайно румено лице, и когато се разминахме, тя се усмихна. Беше толкова необичайно, че се обърнах и я настигнах, просто за да се уверя, че не съм я объркала с някого.

— Отивам да се срещна със сина си Филип — каза ми Дезире с тихия си глас. — Той е в Ла Усиниер със семейството си. През юни ще направи трийсет и шест.

За миг си спомних за Флин и се запитах дали и той няма майка като Дезире, която го чака да се върне.

— Радвам се, че ще се срещнете — отговорих й аз. — И се надявам да се помири с баща си.

Дезире поклати глава.

— Знаете колко упорит е мъжът ми — каза тя. — Преструва се, че не знае, че поддържам връзка с Филип, мисли си, че единствената причина Филип да се върне след толкова години, са парите — Дезире въздъхна. — И все пак — добави с решителен тон, — ако Аристид иска да пропилее тази възможност, това си е негова работа. Аз чух Светицата да говори онази нощ на Поент. Отсега нататък, каза тя, ние сами ще ковем късмета си. И аз смятам да го направя.

Усмихнах се. Фалшиво или не, чудото беше променило Дезире. Дори Бушу да не беше свършило работа, измамата на Флин постигна поне това. Изпитах внезапна нежност към него. Въпреки престорения му цинизъм ми се струваше, че той не беше безразличен.

Искаше, ми се да се радвам повече на идването на сестра си. С напредъка на работата по хангара Дебелия Жан като че ли набираше ускорение с всеки изминал ден. То личеше във всичко, което правеше — по подновената му енергия, по изострянето на сетивата му, по това, че вече не седеше в кухнята, загледан безизразно в морето. Започна да говори по-често, макар и най-вече за завръщането на Адриен, и това не ме радваше толкова, колкото преди. Сякаш някой беше навил пружина в него и той беше оживял. Искаше ми се да се радвам за него, но открих, че не мога.

Вместо това аз се хвърлих с ожесточен ентусиазъм в рисуването. Рисувах плажа в Ла Гулю, варосаните бели къщи с червени керемидени покриви, бункера на Поент Гризнос с розовите диви карамфили, които трепкаха като копринени нишки на морския вятър, дюните, обрасли със заешка опашка, лодките при отлив, ятата птици, яхнали вълните, дългокосите рибари в своите розови избелели куртки, Тоанет Просаж с бяла шапка и черни вдовишки дрехи, която наднича за охлюви под купчината дърва. Казах си, че когато туристите дойдат, ще се намерят купувачи за работите ми и че разходите за платна, бои и други материали всъщност са инвестиция. Надявах се да е така: спестяванията ми се стопяваха със заплашителна бързина и макар че двамата с Дебелия Жан поддържахме относително скромно домакинство, разходите за строителните работи ме безпокояха. Разпитах тук-там и се свързах с малка галерия във Фромантин, чийто собственик се съгласи да продаде част от картините ми срещу някакъв процент за себе си. Бих предпочела някое място по-близо до дома, но това беше добро начало. Предпазливо чаках сезонът да започне.

* * *

Не след дълго отново срещнах семейството туристи. Бях излязла край Ла Гулю със скицника си, като се мъчех да уловя гледката на водата при отлив, и те изведнъж изникнаха пред мен: Летисия тичаше напред с кучето Петрол, родителите й Габи и Филип вървяха малко зад нея, като носеха бебето в кенгуру. Филип носеше кошница за пикник и плажна чанта, пълна с играчки.

Летисия размаха ръце енергично.

— Здравейте! Намерихме плаж! — тя дотича при мен задъхана със сияещо лице. — Плаж, и съвсем празен! Тук е като на необитаем остров. Това е най-страхотният необитаем плаж!

Усмихнах се: трябваше да призная, че е така.

Габи ме поздрави, като дружелюбно ми помаха с ръка. Беше ниска, закръглена мургава жена с жълто парео върху банския си костюм.

— Тук безопасно ли е? — попита тя. — За плуване, имам предвид. Няма нито зелен флаг, нито нищо.

Засмях се.

— О, безопасно е — отвърнах й аз. — Просто обикновено в този край на острова не идват много хора.

— Този край ни харесва най-много — обяви Летисия. — Най-много ни харесва за плуване. А аз мога да плувам — добави тя с достойнство, — но трябва краката ми да опират в дъното.

— Лез Имортел не е подходящ за деца — обясни Габи. — Дъното е стръмно и има течение.

— Тук обаче е по-хубаво — каза Летисия, като тръгна да се спуска по скалистата пътека. — Има скали и всичко останало. Хайде, Петрол!

Кучето я последва с възторжен лай. Ла Гулю се изпълни с непривични звуци на детско въодушевление.

— Водата е още студена — казах аз и погледнах Летисия, която вече беше стигнала линията на прилива и ровеше с пръчка в пясъка.

— Няма страшно — намеси се Филип. — Познавам това място.

— Наистина ли? — сега, когато го виждах по-отблизо, забелязах, че прилича на местен, с типичните за острова черна коса и сини очи. — Извинете, но познаваме ли се? Изглеждате ми… познат.

Филип поклати глава.

— Едва ли ме познавате — каза. — Но може би познавате майка ми.

Той погледна някъде зад мен и се усмихна — много позната усмивка. Автоматично се обърнах.

— Бабо! — изпищя Летисия от брега и се затича нагоре. Водни пръски се разлетяха във всички посоки. Петрол започна да лае.

— Мадо — каза Дезире Бастоне със светнали очи, — виждам, че си запознала със сина ми.

Беше се върнал за Великденските празници. Заедно с Габи и децата бяха отседнали в бунгало зад Кло дю Фар и след срещата ни на пътя за Ла Усиниер Дезире се беше срещала с тях няколко пъти.

— Това е зен — обяви Летисия и с удоволствие захапа филия с шоколад от кошницата за пикник. — През цялото време съм имала баба и дори не съм знаела! Имам си и дядо, но още не съм го виждала. С него ще се видим по-късно.

Дезире ме погледна и едва забележимо поклати глава.

— Упорит стар глупак — каза тя с нежност. — Още не е забравил онази стара история. Но ние няма да се предадем.

Преустрояването на хангара беше почти завършено. Флин беше довел двама души от Ла Усиниер да помагат и работата напредваше бързо. Все още не се споменаваше кой ще плаща за това.

Когато заговорих с Аристид за разходите, той отговори философски:

— Времената се менят. Щом бащата ти използва усиниерци за работна ръка, това означава, че си е направил сметката. Иначе нямаше да ги наеме.

Надявах се да е прав. Не ми допадаше перспективата баща ми да задлъжнее на Брисман.

— Сега е изгодно да взимаш заем — весело каза Аристид. — Да инвестираш в бъдещето. Както вървят нещата, няма да ни е трудно да се издължим.

От думите му предположих, че той също беше взел пари назаем. Разбира се, сватбите на острова не излизаха евтино, а аз знаех, че той иска най-доброто за Ксавие и Мерседес. Чакаше само да определят датата. Пак се почувствах неудобно.

41

През първата седмица на юни училището затвори за лятната ваканция. Това по традиция слагаше началото на туристическия сезон и ние започнахме да следим пристигането на „Брисман 1“ с подновен интерес. На Лоло винаги можеше да се разчита да наглежда пристанището и двамата с Дамиен се редуваха да наблюдават крайбрежната алея с пресилено безгрижие. Ако някой забележеше интереса им, те просто не коментираха. Ла Усиниер се печеше кротко на слънцето, което беше станало жарко, наводненият преди време Кло дю Фар ожесточено пукаше под краката и правеше ходенето по него болезнено, а минаването с велосипед рисковано. „Брисман 1“ пристигаше ежедневно с шепа туристи на борда и Ле Салан се кипреше и суетеше като годеница, чакала твърде дълго да мине под венчило. Ние бяхме готови, повече от готови, имахме достатъчно време на разположение, за да размишляваме за това колко енергия и пари сме вложили в обновяването на Ле Салан и колко много сме заложили на карта. Нервите ни се изопваха.

— Сигурно не си раздал достатъчно обяви — зъбеше се Матиас на Аристид. — Знаех си, че трябва да изпратим някой друг!

Аристид се сопна:

— Раздадохме ги до една! Дори ходихме в Нант.

— Естествено, разхождали сте се из града, вместо да се грижите за бизнеса.

— Стар козел, хе! Аз ще ти покажа къде да си завреш обявите — Аристид побърза да стане, готов да замахне с бастуна. Матиас посегна да вземе стол. Можеше пак да се върне старата вражда, ако Флин не се беше намесил с предложение да отидат още веднъж до Фромантин.

— Така ще проверите какво става — кротко каза той. — Може би туристите се нуждаят от малко убеждаване.

Матиас погледна скептично.

— Няма да позволя на тия Бастоне да се разхождат до Фромантин за моя сметка — отсече той. Очевидно си представяше спокойното крайбрежно градче като място на разврат и изкушения.

— Можете да отидете и двамата — предложи Флин. — Да се държите под око.

— Това е умно.

Макар и неловко, сътрудничеството беше възстановено. Решено бе Матиас, Ксавие, Гислен и Аристид да се качат заедно на ферибота за Фромантин в петък сутринта. Петък е ден за туризъм, каза Аристид, началото на почивните дни. Рекламните табели бяха хубаво нещо, но не можеха да се сравнят с глашатай на трапа. В петък вечер, както четиримата обещаха, всичките ни проблеми щяха да свършат.

Това означаваше, че трябва да убием цяла седмица време. Чакахме нетърпеливо, старците на шах и бира при Анжело, по-младите на риболов край Ла Гулю, където уловът беше по-добър, отколкото на Поент.

Мерседес ходеше на плаж в горещите дни, като излагаше на показ щедрите си извивки в леопардов бански костюм. Няколко пъти забелязах Дамиен да я гледа през бинокъл. Предположих, че не е единственият.

В петък следобед половината село чакаше на кея, за да посрещне завръщането на „Брисман 1“. Дезире. Омер. Капюсин. Тоанет. Илер. Лоло и Дамиен. Флин беше там, леко скептичен както винаги, и ми намигна, щом го погледнах. Дори Мерседес беше там, уж за да посрещне Ксавие, с къса оранжева рокля и сандали на невъзможно високи токове. Омер я следеше отблизо със смесица от безпокойство и одобрение. Мерседес се правеше, че не забелязва.

Клод Брисман също гледаше, седнал над нас на терасата на Лез Имортел. Виждах го от пристана — монолитна фигура в бяла риза и рибарски каскет, с чаша в ръка. Позата му беше отпусната, изразяваше очакване. Беше прекалено далеч от мен, за да видя лицето му. Капюсин видя, че го гледам, и се усмихна наперено.

— Като пристигне фериботът, ще се чуди откъде му е дошло.

Не бях толкова убедена. Брисман знаеше повечето неща на острова и макар че не можеше да промени кой знае какво, бях напълно сигурна, че каквото и да се случи, няма да го изненада. Тази мисъл ме накара да се почувствам неудобно, както когато усещаш, че те наблюдават. Всъщност, колкото повече мислех за тази неподвижност на силуета на терасата, толкова повече се убеждавах, че той наистина ме наблюдава с особена, прозорлива настойчивост. Това никак не ми харесваше.

Ален погледна часовника си.

— Закъснява.

Петнайсет минути, не повече. Но докато чакахме, докато се потяхме и примигвахме на блясъка от водата, те ни се сториха часове. Капюсин бръкна в джоба си за шоколадче и го изяде на три бързи, нервни хапки. Ален отново погледна часовника си.

— Трябваше аз да отида — промърмори той. — Оставиш ли на тях, всичко ще оплескат.

Омер се намръщи.

— Не чух да изявяваш желание, хе!

— Виждам нещо! — извика Лоло от самия бряг.

Всички погледнаха. На млечния хоризонт — бяла диря.

— Фериботът!

— Не се блъскай, хе!

— Там е! Точно зад шамандурата.

Измина още половин час, докато се приближи на достатъчно разстояние, за да различим отделни детайли. Лоло имаше бинокъл, през който се изредихме да гледаме. Плаващият пристан се люлееше под краката ни. Малкият ферибот направи широк завой към Лез Имортел, като остави след себе си бял улей. Когато се приближи още повече, видяхме, че на палубата гъмжи от народ.

— Туристите!

— Толкова много!

— Нашите туристи!

Заплашително надвесен над парапета, така че можеше да падне, стоеше Ксавие. Тънкият му далечен глас долетя до нас през цялото пристанище, докато той махаше като обезумял над опасния парапет.

— Успяхме, хе! Успяхме! Мерседес! Успяхме!

От терасата на Лез Имортел Клод Брисман гледаше равнодушно, като току поднасяше чашата към устните си. Най-после „Брисман 1“ свали трапа и туристите се изсипаха на пристанището. Аристид, подпрян с цялата си тежест на внука си, но с победоносна усмивка, закуцука по трапа, откъдето Омер и Ален го вдигнаха на рамене и се присъединиха към общия хор. Капюсин разгъна плакат с надпис: „Към Ле Салан“. Лоло, който никога не се отказваше да спечели някоя пара, докара дървена количка иззад стената и започна да крещи:

— Носач! Доставяме багаж в Ле Салан на ниски цени!

На борда на ферибота имаше трийсетина души, може би повече. Студенти, семейства, двойка старци с куче. Деца. Чувах смях откъм пристанището, викове, някои на чужди езици. Между прегръдките и потупването по гърба героите обясниха за загадъчния провал на първите ни опити за реклама: изчезването на плакатите ни, коварството на туроператора във Фромантин (впоследствие разкрит като усиниерски колаборационист), който, макар че уж беше на наша страна, бе разкрил всяка подробност от плана ни на Брисман и беше направил всичко възможно да отклони туристите от Ле Салан.

През улицата забелязах Жожо льо Гоелан да стои със зяпнала уста и със забравен фас от цигара между пръстите. Собствениците на магазини също се бяха скупчили да видят каква е тази шумотевица. Виждах кмета Пинос да стои на вратата на „Ша Ноар“, а Жоел Лакроа да седи на червения си мотор, двамата загледани в малката ни групичка с нарастващо учудване.

— Велосипеди под наем! — викаше Омер Просаж. — Нагоре по пътя, велосипеди за Ле Салан!

Ксавие, поруменял от триумф, си проправи път по трапа към Мерседес и я притисна в прегръдките си. Ако в нейната прегръдка липсваше топлота, Ксавие като че ли не забеляза. Двамата с Аристид размахваха листа хартия.

— Предплата! — крещеше Аристид от раменете на Омер. — За твоята къща, Просаж, и за твоята, Геноле, и петима на къмпинг при теб, Тоанет, и…

— За единайсет души, хе! И още ще има!

— Успяхме! — възкликна Капюсин с възторг.

— Справиха се — изписка Тоанет, обви ръце около Матиас Геноле и звучно го целуна.

— Ние се справихме — поправи я Ален, прегърна ме и ме завъртя във внезапен изблик на чувства. — Ле Салан!

— Ле Салан, хе!

— Ле Салан!

Не знам защо се обърнах да погледна назад. От любопитство може би или от желание да позлорадствам. Това беше нашата победа, нашият звезден миг. Може би просто ми се прииска да видя лицето му.

Аз бях единствената. Докато приятелите ми вървяха напред, пееха, крещяха, викаха, аз се обърнах само за миг, за да погледна на хотелската тераса, където седеше Брисман. От игра на светлината лицето му се озари. Сега той стоеше изправен, вдигнал чашата си в мълчалив ироничен тост.

— Ле Салан!

И гледаше право към мен.

Част трета
Да яхнеш вълните

42

Сестра ми и семейството й се появиха три дни по-късно. Хангарът (който сега се наричаше „студио“) беше почти готов и Дебелия Жан седеше на пейка в двора, надзиравайки довършителните работи. Флин оглеждаше вътре инсталацията. Двамата усиниерци, които работеха с него, вече си бяха отишли.

Дворът, който сега беше отделен от студиото с жив плет, беше разполовен на две. Едната половина служеше за градина и Дебелия Жан беше сложил в нея няколко пейки, маса и саксии с цветя. Останалата част все още беше заета със строителни материали. Зачудих се колко време ще мине, докато Дебелия Жан реши да разчисти изцяло бившата си работилница.

Това не биваше да ме смущава толкова. Но аз не можех да се сдържа: задният двор беше нашето място, единственото, до което майка ми и Адриен нямаха достъп. Там витаеха призраци. Аз, седнала с кръстосани крака под дървеното магаре; Дебелия Жан, който оформя парче дърво на струга; Дебелия Жан, който си тананика заедно с радиото, докато работи; Дебелия Жан и аз, докато си разделяме сандвич и той ми разказва една от редките си истории; Дебелия Жан, който ме пита с дълга четка в ръка: „Как да я наречем? «Одил» или «Одет»?“ Дебелия Жан, който се смее на опитите ми да шия платно; Дебелия Жан, който отстъпва назад и оглежда доволен направеното… Никой друг не бе споделял тези неща с него: нито Адриен, нито майка ми. Те изобщо не се разбираха. Майка ми непрекъснато му опяваше за нещата, които той оставяше недовършени — захвърлени проекти, етажерки за заковаване, улук за поправяне. Накрая тя гледаше на него като на някаква горчива шега, строител, който започва нещо, но никога не го довършва, майстор на лодки, който прави само по една лодка на година, мързеливец, който се лута по цял ден в лабиринт от безпорядък, а после се появява, като очаква да намери яденето си на масата. Адриен се срамуваше от изцапаните му с боя дрехи и липсата на обноски и избягваше да ходи с него в Ла Усиниер, за да не ги виждат заедно. Аз бях единствената, която го наблюдаваше как работи. Само аз се гордеех с него. Моят призрак доверчиво сновеше из двора, сигурен в това, че поне тук и двамата можем да си позволим да бъдем такива, каквито не сме никъде другаде.

Сутринта, когато сестра ми пристигна, аз бях в двора, рисувах портрет на баща ми с гваш. Беше една от онези безоблачни летни утрини, когато всичко е още зелено и влажно, а баща ми се разтапяше и предвкусваше радостта, докато пушеше и пиеше кафе на слънце, нахлупил рибарския си каскет на очите.

Изведнъж се чу шум от кола на пътя зад къщата и аз вече знаех със смразяваща увереност кой е това.

Сестра ми беше с бяла блуза и ефирна копринена пола, които ме караха да се чувствам недодялана и зле облечена. Тя ме целуна по бузата, докато момчетата, облечени еднакво в къси панталони и тениски, се отдръпнаха шепнешком, ококорили тъмни очи. Марен вървеше последен с бавачката. Баща ми остана на мястото си, но очите му грееха.

Флин стоеше на вратата на хангара, все още по комбинезон. Надявах се да остане — по някаква причина мисълта, че работи съвсем наблизо, ме разведряваше малко, но при вида на Адриен и семейството й той застина неподвижно, като почти инстинктивно се сгуши в сянката на вратата. Махнах с ръка едва забележимо, сякаш да го задържа, но дотогава той вече беше излязъл в двора и като подмина вратата, прескочи зида и излезе на пътя. Махна ми в отговор, без да се обръща, изкачи се до върха на дюната, после се затича леко по пътеката към Ла Гулю. Марен проследи с поглед отдалечаващия се силует.

— Какво прави той тук? — попита. Погледнах го, изненадана от резкия му тон.

— Работи при нас. Защо, познаваш ли го?

— Виждал съм го в Ла Усиниер. Чичо ми… — той млъкна, устните му се свиха в стегната тънка линия. — Не, не го познавам — каза накрая и се обърна.

Те останаха с нас за обяд. Бях сготвила агнешка яхния и Дебелия Жан яде с обичайния си мълчалив ентусиазъм, като гонеше всяка голяма лъжица сос с парче хляб. Адриен пощипваше изискано от храната, но яде малко.

— Толкова е хубаво да се върнеш пак у дома — каза тя и се усмихна ослепително на Дебелия Жан. — Момчетата ми очакваха пътуването с такова нетърпение. Бяха полудели от въодушевление от Великден насам.

Погледнах момчетата. Никое от двете не изглеждаше особено въодушевено. Лоик си играеше с парче хляб, като го трошеше в чинията си. Франк гледаше през прозореца.

— А ти си направил такава чудна лятна къща за тях, папа — продължи Адриен. — Ще прекарат чудесно.

Адриен и Марен обаче, както скоро научихме, щяха да отседнат в Лез Имортел. Момчетата можеха да останат в студиото с бавачката, но Марен имаше работа с чичо си и не знаеше колко време ще отнеме. Дебелия Жан като че ли не се трогна от новината и продължи да се храни по своя бавен, замислен начин, втренчил поглед в момчетата. Франк прошепна нещо на брат си на арабски и двамата се закискаха.

— Изненадах се, като видях тук онзи червенокос англичанин — каза Марен на Дебелия Жан, докато си наливаше вино. — Той приятел ли ви е?

— Защо, какво е направил? — намесих се аз, подразнена от киселия му тон.

Марен сви рамене и не каза нищо. Дебелия Жан сякаш изобщо не го беше чул.

— Все пак е свършил добра работа по лятната къща — безгрижно отбеляза Адриен. — Как само ще се забавляваме тук!

Довършихме обяда си в мълчание.

43

След пристигането на момчетата Дебелия Жан беше в стихията си. Седеше в двора и мълчаливо наблюдаваше игрите им или им показваше как да си направят лодки от останали парчета дърво и корабно платно, или ходеше с тях на дюните, където играеха на криеница във високата трева. Адриен и Марен се отбиваха от време на време, но рядко се заседяваха: работата на Марен, казваха, се е оказала по-сложна, отколкото са очаквали, и вероятно ще отнеме време.

Междувременно Ле Салан навлезе в летния си цикъл. Работата в селото беше почти завършена — почистени градини, в които от песъкливата почва стърчаха ружа, лавандула и розмарин, новобоядисани врати и капаци на прозорците, преметени улици и оплевени тротоари, къщи, светнали с охрените си керемидени покриви и прясно варосани бели стени. Празните стаи и приспособените набързо пристройки се пълнеха. Група туристи се бяха настанили на къмпинга край Ла Усиниер, но се разхождаха из Ле Салан заради дюните и пейзажа. Филип Бастоне и младото му семейство се върнаха за лятото и идваха в Ла Гулю почти всеки ден. Макар че Аристид още се държеше на дистанция, Дезире се срещаше там с тях и често я виждах да седи под сянката на голям чадър, докато Летисия се плискаше жизнерадостно в скалистите плитчини.

На земята зад малката си къщурка Тоанет беше направила неофициален къмпинг на половината от цената в Ла Усиниер и там вече беше опънала палатка млада двойка от Париж. Условията бяха примитивни — Тоанет имаше външна тоалетна и перално помещение плюс маркуч с кран за прясна вода — но пък имаше прясна храна от фермата на Омер, имаше бар на Анжело и, разбира се, плаж, все още с тънък слой пясък, но увеличаващ се при всеки прилив. След като камъните бяха покрити, слоят беше гладък и равен. Скалите отвъд линията на прилива осигуряваха сянка и завет. Имаше плитки заливчета и големи локви, които караха децата да пищят от възторг. Открих, че Летисия лесно се сприятелява със саланските деца. Отначало съществуваше известно подозрение — те рядко бяха виждали туристи и бяха предпазливи — но очарователният й подход към непознати скоро стопи тяхната резервираност. След една седмица стана обичайно да ги виждаме как тичат боси из Ле Салан, как ровят с пръчки в солния канал, как се търкалят и лудуват в дюните и Петрол ги преследва като обезумял. Кръглоликият сериозен Лоло беше особено запленен от нея и ме разсмиваше с това, че бе възприел градския й говор и имитираше произношението й.

Моите племенници не се присъединяваха към тях. Въпреки усилията на баща ми да ги държи близо до себе си, те прекарваха повечето време в Ла Усиниер. Там имаше детска площадка до киното и момчетата обичаха да играят на нея. Лесно се отегчават, казваше Адриен с извинителен тон. В Танжер са свикнали на много повече забавления.

Единственото друго дете, което като че ли не проявяваше интерес към плажа, беше Дамиен. Най-голям сред саланските момчета, той беше и най-резервиран: неведнъж го виждах сам да пуши цигара и да обикаля край скалите. Когато го попитах дали се е скарал с Лоло, той само сви рамене и поклати глава. Детски работи, заяви лаконично. Понякога просто имал нужда да бъде сам.

Донякъде му повярвах. Той бе наследил мрачния и обидчив нрав на баща си. Тъй като не беше общителен по природа, вероятно Дамиен смяташе за оскърбителен факта, че Лоло, доскоро най-преданият му приятел, го беше сменил така бързо, и то с Летисия, момиче от континента, едва осемгодишно. С известна изненада забелязах, че Дамиен все повече придобива маниери на възрастен, като имитира небрежната отпусната походка и вдигнатата яка на Жоел Лакроа и усиниерските му приятелчета. Шарлот отбеляза, че малкият Дамиен като че ли има повече пари, отколкото е редно за момче на неговата възраст. В селото се носеха слухове, че бандата има нов член, който се вози отзад на моторите. Още момче, както казваха.

Подозренията ми се потвърдиха, когато същата седмица го видях в Ла Усиниер пред кафене „Ша Ноар“. Бях отишла да посрещна „Брисман 1“ с малко нови картини за галерията във Фромантин и го забелязах да стои с Жоел и някакви други усиниерци и да пуши на слънце край алеята. Имаше и момичета: дългокраки млади създания с къси поли. Отново разпознах Мерседес сред тях.

Тя привлече вниманието ми, докато подминавах групичката, и щом забеляза, че я гледам, леко вирна глава. Пушеше — у дома никога не го правеше — и ми се стори, че изглежда доста бледа въпреки аленото си червило, тъмните й очи бяха уморени и зацапани. Засмя се — твърде хладно, — когато отминах, и с упорство дръпна от цигарата си. Дамиен неловко извърна глава. Аз не ги заговорих.

В Ла Усиниер цареше спокойствие. Не мъртвило, както злобно предричаха някои саланци, а дрямка. Кафенетата и баровете бяха отворени, но повечето наполовина празни, на плажа в Лез Имортел имаше десетина души. Сестра Екстаз и сестра Терез седяха на слънце пред хотела. Те ми махнаха от стълбите.

— Я, Мадо!

— Какво търсиш тук?

Седнах до тях и им показах папката си с рисунки. Сестрите кимнаха с одобрение.

— Трябва да се опиташ да продадеш малко на мосю Брисман, Мадо.

— Ще ни бъде приятно да имаме нещо хубаво за гледане, нали, ma soeur? Прекалено дълго сме гледали едни и същи стари…

— …мъченици — сестра Терез прокара пръсти по една от рисунките. Беше пейзаж от Поент Гризнос с разрушената църква на фона на късно вечерно небе.

— Очи на художник — каза тя и се усмихна. — Имаш дарбата на баща си.

— Предай му много поздрави от нас, Мадо.

— И говори с мосю Брисман. Той има среща сега, но…

— … винаги ще намери топла дума за теб.

Обмислих думите им. Може би бяха прави, но не ми допадаше идеята да имам вземане-даване с Клод Брисман. След последната ни среща аз го избягвах: вече знаех, че се е интересувал от това колко дълго ще остана и не исках да ме подлага на разпит. Струваше ми се, че той знае повече за събитията в Ле Салан, отколкото ние си мислехме, и макар досега да не беше хванал никого да краде пясък от Лез Имортел, знаеше много добре какво става. Плажът в Ла Гулю не можеше да остане тайна за усиниерци и аз знаех, че е само въпрос на време някой да разкаже за плаващия ни риф. Когато това станеше, аз исках да бъда колкото се може по-далеч от Брисман.

Понечих да тръгна, когато забелязах малък предмет на земята пред мен. Беше червено коралово мънисто като онези, които баща ми окачаше на лодките си. Много хора от острова носеха такива. Някой явно беше изгубил своето.

— Имаш остър поглед — отбеляза сестра Екстаз, когато го вдигнах от земята.

— Задръж го, малка ми Мадо — каза сестра Терез. — Носи го — ще ти донесе късмет.

Казах довиждане на сестрите и станах да вървя („Брисман 1“ беше изсвирил предупредителния си сигнал, а аз не исках да го изпусна), когато чух шум от блъскаща се врата и неочаквано високи гласове от фоайето на Лез Имортел. Не можех да различа думите, но ясно долавях гневния им тон. И все по-силните викове, сякаш някой си тръгваше ядосан. Гласовете бяха няколко, гърлените тонове на Брисман се преливаха в нечии други. После от фоайето почти над главите ни изскочиха мъж и жена с еднакви изражения на зашеметяващ гняв. Сестрите се отместиха, за да им направят път, после се събраха отново като завеси с усмивки на лицата.

— Как върви работата? — попитах Адриен.

Но нито тя, нито Марен ме удостоиха с отговор.

44

Лятото опъна платна. Времето се задържа хубаво, както обикновено по това време на островите, топло и слънчево, но морският бриз от запад удържаше температурите поносими. Седмина от нас бяха приютили туристи, сред които четири семейства, в свободните си стаи и пригодените за целта пристройки. Тоанет имаше цял къмпинг с хора. Това правеше трийсет и осем човека дотук, а с всеки рейс на „Брисман 1“ идваха още.

Шарлот Просаж придоби навика да прави паеля веднъж седмично, като използваше раци и лангусти от новия рибарник. Приготвяше огромна тенджера и я занасяше при Анжело, който продаваше паелята на порции в опаковки от фолио. Туристите харесаха тази идея и скоро се наложи Капюсин да й помага. Тя предложи да направят разписание, според което двете да приготвят по едно ястие седмично. Не след дълго вече ядяхме паеля в неделя, печен калкан по дьовенски (печен калкан в тесто, бяло вино и нарязани на едро картофи с козе сирене) във вторник и рибена чорба в четвъртък. Останалите хора в селото направо престанаха да готвят.

В деня на лятното слънцестоене Аристид най-после обяви годежа между внука си и Мерседес Просаж и за да го отпразнува, изкара „Сесилия“ на обиколка около Бушу. Шарлот пя химн, докато Мерседес седеше на носа в бяла рокля и се оплакваше шепнешком от мириса на водорасли и от пръските, които я окъпваха при всяко подскачане на „Сесилия“.

„Елеанор 2“ надхвърли очакванията ни. Ален и Матиас бяха доволни, дори Гислен прие новината за годежа на Мерседес изненадващо благосклонно и започна да крои сложни и невероятни планове за себе си, повечето от които включваха участие на „Елеанор 2“ в регати нагоре и надолу по крайбрежието и натрупване на богатство от награди.

Тоанет осъществи една от мечтите си, като започна да продава от дома си десетки малки кесийки със сол (ароматизирани с дива лавандула и розмарин).

— Толкова е просто — казваше тя с блеснали черни очи. — Тези туристи са готови да купят какво ли не. Диви билки, вързани с панделка. Дори морска кал — старицата поклати глава, сякаш не можеше да се начуди. — Трябва само да я сипеш в малки бурканчета и да напишеш на етикета „таласотерапевтичен морски продукт“. Майка ми години наред си мажеше лицето с нея. Това е стара местна тайна за разкрасяване.

Омер Ла Патат намери купувач от континента за излишните си зеленчуци на много по-висока цена от тази, която му предлагаха досега в Ла Усиниер. Той задели част от отводнената си земя за засаждане на есенни цветя, след като години наред бе смятал, че да се отглежда нещо толкова ненужно е загуба на време.

Мерседес често се губеше в Ла Усиниер часове наред под предлог, че ходи във фризьорския салон.

— Колкото време прекарваш там — каза й Тоанет, — скоро ще започнеш да пикаеш парфюм. Шанел номер пет — тя се изкикоти.

Мерседес обидено отметна коса.

— Толкова си груба, бабо.

Аристид упорито продължаваше да пренебрегва присъствието на сина си в Ла Усиниер, като влагаше още по-голям — и някак отчаян — ентусиазъм в плановете си за Ксавие и Мерседес.

Дезире беше натъжена, но не и изненадана.

— Не ме интересува — каза ми за пореден път тя, седнала под чадъра с Габи и бебето. — Толкова дълго живяхме със спомена за смъртта на Оливие. Сега имам нужда от компанията на живите.

Очите й се стрелнаха към върха на скалата, където Аристид седеше и наблюдаваше рибарските лодки, които влизаха в залива. Забелязах, че бинокълът му е обърнат не към морето, а към брега, където Летисия и Лоло строяха крепост от пясък.

— Седи тук всеки ден — каза Дезире. — Вече съвсем не ми говори — тя вдигна бебето и оправи шапката му за слънце. — Мисля да ида да се разходя край водата — добави безгрижно, — да подишам малко въздух.

Продължаваха да пристигат туристи. Английско семейство с трите им деца. Възрастна двойка с кучето си. Елегантна стара дама от Париж, винаги облечена в розово и бяло. Няколко семейства с деца на къмпинг.

Никога не бяхме виждали толкова деца. Цялото село кънтеше от тях, от виковете, смеха им, звънлив и пъстър като плажните им играчки, те бяха облечени в лимоненожълто, тюркоазносиньо и искрящо розово, ухаеха на плажен крем и кокосово масло, на захарен памук и живот.

Не всички посетители бяха туристи. С известно учудване забелязах, че нашите момчета — сред тях Дамиен и Лоло — постепенно се бяха сдобили с неочакван статут и дори приемаха подкупи от младите усиниерци в замяна на достъп до плажа.

— Предприемчиви младежи — отбеляза Капюсин, когато й заговорих за това. — Няма нищо лошо в това да завъртиш малко бизнес. Особено когато можеш да измъкнеш пари от усиниерец — тя се изкикоти ведро. — Хубаво е, че най-после и ние имаме нещо, което те да искат, а? Защо да не си плащат за това?

Известно време търговията на черно процъфтяваше. Дамиен Геноле получаваше цигари с филтър, които пушеше с, както подозирах, тайно отвращение, но Лоло мъдро прибираше подкупи само под формата на пари в брой. Сподели ми, че спестява за мотопед.

— С мотопед можеш да изкарваш пари от какво ли не — сериозно каза той. — Временна работа, поръчки, всякакви неща. Никога няма да закъсаш, винаги имаш транспорт.

Поразително е каква промяна могат да внесат десетина деца. Изведнъж Ле Салан оживя. Старците вече не бяха мнозинство.

— Харесва ми — обяви Тоанет, когато й споменах за това. — Чувствам се млада.

Тя не беше единствената. Веднъж заварих сприхавия Аристид на скалите да учи две малки момчета как се връзват възли. Ален, обикновено толкова строг със семейството си, изведе Летисия с лодката си на риболов. Дезире тайно пъхаше бонбони в припрените несръчни ръчички. Всички се радваха на летните туристи, разбира се. Но децата задоволяваха друга, по-първична потребност. Ние непрекъснато ги подкупвахме и глезехме. Строгите старици бяха омекнали. Строгите старци преоткриваха момчешките развлечения.

Флин бе техен любимец. Той привличаше и нашите деца, разбира се, може би защото никога не правеше опити да им се хареса. Но за летните туристи беше вълшебник, около него винаги гъмжеше от деца, които говореха с него, гледаха как майстори фигурки от дърво или как се рови в отпадъците по плажа. Те го преследваха безмилостно, но това като че ли не му пречеше. Носеха му свои трофеи от Ла Гулю и му разказваха един за друг. Безсрамно се домогваха до вниманието му. Флин приемаше възхищението им с веселото безразличие, което проявяваше към всички.

След пристигането на туристите обаче ми се струваше, че зад маската на доброто си настроение той все повече се затваря в себе си. Въпреки това винаги намираше време за мен и ние прекарвахме часове наред в разговори на покрива на бункера или долу на брега. Бях му благодарна: сега, когато Ле Салан беше на път да се възстанови, аз започвах да се чувствам странно безполезна, като майка, която вижда как децата й растат сами далеч от нея. Разбира се, това беше абсурдно — Ле Салан се променяше и едва ли имаше човек, който да се радва повече от мен — и все пак няколко пъти се улавях на мисълта, че почти копнея за нещо, което да смути нашето спокойствие.

Флин се разсмя, когато му казах за това.

— Ти не си родена да живееш на остров — весело отсече той. — Ти имаш нужда да водиш постоянна борба за оцеляване.

Това беше язвителна забележка, но тогава ме накара да се засмея.

— Не е вярно! Аз обичам спокойния живот!

Флин се усмихна.

— Не може да има спокойствие, когато ти си наблизо.

По-късно се замислих за това, което беше казал. Възможно ли беше да е прав? Наистина ли се нуждаех от предчувствие за опасност, от криза? Дали точно това не ме беше привлякло към Льо Дьовен? И към самия Флин?

Същата нощ по време на отлива бях неспокойна и отидох на Ла Гулю, за да избистря мислите си. Луната беше щедър полумесец, чувах глухото съскане на вълните по тъмния песъчлив бряг и усещах умерения вятър, който променяше посоката си. Когато погледнах назад от ръба на Ла Гулю, видях бункера — тъмен квадрат на фона на звездното небе — и за миг бях почти сигурна, че виждам някакъв силует да се отделя от квадрата и да се движи към дюните. По начина му на движение познах, че това е Флин.

Може би отива на риболов, казах си, макар че не носеше фенер. Знаех, че понякога ходеше да краде омари от развъдниците на Геноле, за да се издържа. Тази работа се вършеше по-добре на тъмно.

След онзи кратък миг повече не го видях и тъй като започваше да ми става студено, бавно тръгнах назад към къщи. В далечината още се чуваха песни и викове от селото, виждах жълта светлина на пътя пред бара на Анжело и малко по-нататък. Долу на пътеката стояха две фигури, почти невидими от сянката на дюната. Едната беше масивна и широкоплещеста, небрежно пъхнала ръце в джобовете на рибарската си куртка, другата по-източена. Внезапен сноп светлина от кафенето едва докосна косата на втория човек и тя сякаш пламна.

Видях ги само за миг. Неясни приглушени гласове, протегната ръка, прегръдка. После изчезнаха — Брисман към селото, като сянката му се разтягаше неимоверно върху дюната, а Флин — обратно по пътеката с дълги, плавни крачки, право към мен. Нямах време да го избегна: той ме настигна, преди да се усетя, лицето му меко блестеше на лунната светлина. Радвах се, че моето е в сянка.

— Късничко си излязла — безгрижно каза той. Очевидно нямаше представа, че съм го видяла с Брисман.

— И ти — отвърнах аз. Мислите ми се лутаха: вече се съмнявах в това, което бях видяла — или мислех, че съм видяла. Трябваше да помисля за значението му.

Флин се усмихна.

— Белот — каза. — Печелех, но реших за разнообразие да си тръгна. Спечелих дванайсет бутилки вино от Омер. Когато изтрезнее и й каже, Шарлот ще го убие — той разроши косата ми. — Приятни сънища, Мадо.

И след това тръгна, като си свиркаше през зъби, натам, откъдето бе дошъл.

Оказа се много трудно да заговоря Флин за срещата му с Брисман. Казвах си, че може да са се видели съвсем случайно: село Ле Салан не беше затворено за усиниерци, а Омер, Матиас, Аристид и Ален потвърдиха, че в онази вечер Флин наистина беше играл белот при Анжело. Не ме беше излъгал. Впрочем, както Капюсин често казваше, Флин не е саланец. Не заема ничия страна. Може би Брисман просто го бе помолил да свърши нещо. И все пак подозрението остана: песъчинка в мидена черупка, леко неудобство.

Мислите ми непрекъснато се връщаха към фоайето в Лез Имортел и шумната среща на Брисман с Марен и Адриен, към кораловото мънисто, което бях намерила на стълбите пред хотела. Много хора на острова носят такива, и баща ми често носеше, както и много от рибарите.

Запитах се дали Флин още носи своята огърлица.

45

В края на юли започнах все повече да се тревожа за баща си. В отсъствието на сестра ми Дебелия Жан изглеждаше още по-разсеян от обикновено и по-необщителен. Бях свикнала с това, но сега в мълчанието му имаше нещо ново. Някаква неопределеност. Студиото беше завършено, отпадъците от строителните работи отдавна бяха почистени. Вече нямаше причини Дебелия Жан да седи отвън и да наблюдава. И за мое учудване той отново изпадна в обичайната си апатия, сега дори по-лоша от преди, седеше загледан през прозореца или пиеше кафе в кухнята, докато чакаше момчетата да се върнат.

Тези момчета. Те бяха единствената причина баща ми да излиза от това състояние на унес и безразличие. Той живееше само когато те бяха тук и това ме изпълваше с гняв и съжаление. Аз виждах лицата им, скришното им гримасничене, чувах шепота им, подигравките им по негов адрес. Старецът с дебелото шкембе, така го наричаха зад гърба му. Тайно му се плезеха, имитираха провлачената му походка, тътреха крака и издаваха напред малките си кръгли коремчета с маймунска злоба. Пред очите му бяха послушни и весели, със сведени погледи, с ръце, протегнати за пари или бонбони. Някои от подаръците бяха доста скъпи. Нови спортни екипи — червен за Франк, син за Лоик, — облечени веднъж и после захвърлени небрежно в задната градина сред магарешките бодили. Множество играчки — топки, кошове и стрелички, електронни игри, които по всяка вероятност баща ми поръчваше от континента: никое от селските деца не можеше да си позволи такива неща. Лоик щеше да има рожден ден през август и баща ми заговори за лодка. Отново с нарастваща тревога се запитах откъде идват парите за всичко това.

Отчасти за да разсея тревогата, аз рисувах по-бързо и с повече ентусиазъм от когато и да било. За пръв път бях толкова близо до източника си на вдъхновение. Рисувах Ле Салан и саланци: красивата Мерседес със своите къси поли, Шарлот Просаж, която прибира прането на фона на синьо-черно надвиснало небе, младежи, голи до кръста, работещи на солниците, заобиколени от конуси искрящо бяла сол, като сред пейзаж от чужда планета, Ален Геноле, седнал на носа на своята „Елеанор 2“ като келтски вожд, Омер със сериозното си смешно лице, Флин със своята чанта край морския бряг или в малката лодка с едно платно, или вдигнал кошчета с омари над водата, с коса, вързана отзад с парче корабно платно, с ръка над очите, за да ги предпази от слънцето…

Имам набито око за детайли. Майка ми винаги го е казвала. Рисувах повече по памет — никой нямаше достатъчно време, за да ми позира — и подреждах изпънатите платна до стената на стаята си да съхнат, преди да ги сложа в рамки. Когато идваше от Ла Усиниер, Адриен ме наблюдаваше с нарастващ интерес, който — чувствах — не беше напълно благосклонен.

— Използваш много повече цвят отпреди — отбеляза тя. — Някои от тези картини изглеждат доста пъстри.

Вярно беше. По-ранните ми картини изглеждаха мрачни в сравнение с тези, цветовете в тях често се ограничаваха с нюансите на сивото и кафявото, типични за островната зима. Но сега лятото беше обсебило картините ми, както бе направило с цялото село, изпълвайки ги с прашното розово на карамфилите, с хромовожълтото на зановеца, прещипа и мимозата, с нажеженото бяло на солта и пясъка, оранжевото на риболовните плавки, яркосиньото небе и червените платна на островните лодки. Тази пъстрота също беше някак неприветлива, но това ми допадаше. Чувствах, че никога не съм работила по-добре.

Флин каза същото с едва забележимо одобрително кимване, което ме изпълни с гордост.

— Добре се справяш. Скоро ще можеш да се издържаш от това.

Той седеше с профил към мен, облегнал гръб на стената на бункера, лицето му полускрито от провисналата периферия на шапката. По горещия камък над главата му пробяга малък гущер. Опитвах се да уловя изражението му — извивката на устата, сянката, която се спускаше полегато по скулата. Зад нас от лятно синята дюна се чуваше свирене на щурци. Флин забеляза, че го рисувам, и се сепна.

— Мръдна — оплаках се аз.

— Аз съм суеверен. Ние, ирландците, вярваме, че рисунките открадват част от душата.

Аз се усмихнах.

— Поласкана съм, че ме мислиш за толкова добра.

— Достатъчно си добра, за да отвориш своя галерия. В Нант може би или в Париж. Тук се погубваш.

Далеч от Льо Дьовен?

— Не мисля така.

Флин сви рамене.

— Нещата се менят. Всичко може да се случи. А и не можеш да се криеш тук вечно.

— Не разбирам какво имаш предвид.

Бях облечена в червената рокля, която Брисман ми беше подарил: усещах коприната почти безтегловна върху кожата си. Чувствах се странно след толкова месеци в панталони и рибарски ризи, сякаш бях се върнала в Париж. Босите ми стъпала бяха прашни от дюната.

— О, разбираш. Ти си талантлива, умна, красива… — той млъкна и за миг ми се стори не по-малко стъписан от мен. — Ами, такава си — отсече накрая с едва доловима отбранителна нотка.

В далечината под нас Ла Гулю кипеше от живот: десетки малки лодки трепкаха над водата. Познах ги по платната: „Сесилия“, „Папа Шико“, „Елеанор 2“, „Мари Жозеф“ на Жожо. Отвъд тях — голямата синя окръжност на залива.

— Не носиш огърлицата си от мъниста — забелязах изведнъж.

Флин механично докосна врата си.

— Не — отвърна небрежно. — Аз сам се грижа за късмета си — той отново погледна към залива. — Оттук изглежда толкова малък, нали?

Аз не отговорих. Нещо в мен се беше свило като юмрук и ме караше да се задушавам. Пъхнах ръка в джоба си. Мънистото, което бях намерила в Лез Имортел, беше още там: не по-голямо от черешова костилка. Флин сложи ръка пред лицето си, сви пръсти и закри Ла Гулю.

— Тези малки селца — каза той тихо. — Трийсет къщи и плаж. Мислиш си, че можеш да им устоиш. Проявяваш предпазливост. Хитрост. Но все едно си пъхнал пръст в гърлото на бутилка — колкото повече дърпаш, толкова повече се заклещва. Преди да се опомниш, вече си паднал в капана. Започва се от дреболии. Мислиш си, че не е важно. И после един ден осъзнаваш, че дреболиите са всичко.

— Не разбирам — казах му и се наместих по-близо. Сега мирисът на дюната беше по-силен: на карамфили и копър, и кайсиевият аромат на зановец, огрян от слънцето. Лицето на Флин все още беше наполовина скрито от смешната му шапка с провиснала периферия, прииска ми се да я отместя назад и да видя очите му, да докосна лъчистите бръчки над носа му. В джоба на роклята пръстите ми отново стиснаха мънистото, после се отпуснаха. Флин ме смяташе за красива. Мисълта за това беше стряскаща, като взрив от фойерверки.

Флин поклати глава.

— Задържах се твърде дълго тук — тихо каза той. — Мадо, нали не очакваш, че ще остана завинаги?

Може би очаквах: въпреки неспокойния му дух изобщо не си представях, че може да си тръгне. Освен това сезонът беше в разгара си, в Ле Салан за пръв път цареше такова оживление.

— На това ли му викаш оживление? — възкликна Флин. — И преди съм ходил на такива места край морето — живял съм на такива места. През зимата — мъртвило, през лятото — шепа хора — той въздъхна. — Малки селца. Малки хора. Потискащо е.

Сега цялото му лице потъна в сянка, виждах само устата. Бях очарована от формата й, плътността й, от дебелината на горната устна, от малките весели бръчици в ъгълчетата. Стъписването още ме заслепяваше като слънчеви петна върху ретините: Флин ме смяташе за красива. В сравнение с това думите, които изричаше, ми се струваха несъществени: пищни безсмислици, целящи да ме отклонят от по-важната истина. Протегнах се леко, решително и обхванах лицето му с ръце.

За миг усетих, че се колебае. Но кожата му пареше като пясъка под краката ми, очите му имаха цвят на морска утайка и аз се почувствах някак различна, сякаш подаръкът на Брисман съдържаше в себе си част от неговия чар, като за кратко ме превръщаше в друг човек.

Запуших възражението на Флин с уста. Той имаше вкус на праскови, вълна, метал и вино. Изведнъж сякаш всичките ми сетива се изостриха — долових уханието на море и дюни, писъците на чайките и шума на водата, и далечните гласове от плажа, и тихото шумолене на растяща трева, и светлината. Те ме омагьосаха. Аз се въртях — твърде силно, за да може оста вътре в мен да издържи, чувствах, че всеки момент ще се възпламеня като ракета и ще изпиша името си със звезди по слисаното небе.

Вероятно беше непохватно. Може би, но за мен стана леко, без усилие. Червената рокля се свлече от раменете ми сякаш от само себе си. Ризата на Флин я последва — отдолу кожата му беше светла, почти с цвета на пясъка — и той отвръщаше на целувките ми така, както човек пие вода след дълго лутане в пустинята, жадно, без да спре да си поеме дъх до мига, в който съзнанието започне да поддава. Никой от двамата не пророни и дума, докато не утолихме жаждата си, и накрая се опомнихме целите в пясък и пот, с полюшвана от вятъра суха трева над главите, а нагорещената бяла стена на бункера и искрящото море трепкаха като мираж.

Все още преплетени един в друг, ние се взирахме в тях, потънали в дълго, наелектризирано мълчание. Това променяше всичко. Знаех го, но ми се искаше да удължа мига колкото може повече, легнала с глава върху корема на Флин и ръка, преметната небрежно през раменете му. Исках да му задам хиляди въпроси, но знаех, че ако ги изрека, това би означавало да призная промяната, да се изправя срещу факта, че вече не сме просто приятели, а нещо далеч по-опасно. Чувствах, че той очаква от мен да разсея напрежението, може би да му подам репликата, над нас се виеха чайки, които пищяха и протестираха.

Никой не проговори.

46

В средата на месеца приливите донесоха горещи бури, но тъй като те се ограничаваха само с екстравагантни демонстрации на разсеяни светкавици и няколко силни нощни дъждове, търговията не пострада. Отпразнувахме успеха си с фойерверки, уредени от Флин и платени от Аристид в съдружие с кмета Пинос. Не беше като грандиозните спектакли, които могат да се видят по крайбрежието, но в Ле Салан със сигурност за пръв път се случваше подобно нещо и всички дойдоха да гледат. Три гигантски огнени колела, достижими единствено с лодка и проектирани да блестят над водата, се въртяха над Бушу. На дюната имаше бенгалски огньове. Фойерверките украсяваха небето с гирлянди от пищни огнени цветя. Цялата илюминация продължи не повече от няколко минути, но децата бяха запленени. Лоло не беше виждал фойерверки никога досега и докато Летисия и другите деца от континента бяха по-малко заинтригувани, всеки се съгласи, че това са най-хубавите фойерверки, които някога е имало на острова. Капюсин и Шарлот изпекоха празнични сладкиши, които да раздадат на публиката, малко дьовиноазри, рула, пържени понички с мед и палачинки, напоени обилно със солено масло.

Флин, който беше планирал и осъществил малката илюминация почти съвсем сам, се прибра рано. Аз не го спрях: след последната ни среща в бункера почти не говорех с него. Както обикновено, всеки ден, когато минавах край бункера, проверявах за признаци на живот — дим от камината, пране, проснато да съхне на покрива — и чувствах леко отслабване на напрежението под ребрата ми, като виждах, че той все още е там. Но когато го срещах при Анжело или да лови риба в солния канал, или да гледа морето от покрива си, откривах, че почти нямам сили да отвръщам на поздрава му. Ако и да беше наранен или учуден от това, добре го прикриваше. Животът — поне за него — течеше нормално.

Баща ми отсъстваше от празненството. Адриен дойде с момчетата си, макар че те изглеждаха отегчени и разочаровани от забавленията и сладкишите, които радваха другите деца. Видях ги по-късно до един от големите огньове. С тях беше Дамиен, който изглеждаше неудовлетворен и сърдит: от Лоло разбрах, че между тях е имало някакво спречкване.

— Заради Мерседес — довери ми се Лоло отчаян. — Готов е на всичко, за да я накара го забележи. Само това го интересува.

Дамиен със сигурност се беше променил. Вродената му враждебност като че ли бе взела връх и сега той съвсем се беше отчуждил от стария си приятел. Ален също имаше проблеми с него. Той сам призна със смесица от досада и резервирана гордост:

— Винаги сме били такива, нали знаеш — каза ми веднъж. — Всички Геноле. Глави, пълни с камъни — въпреки това личеше, че е разтревожен. — Нищо не мога да направя с това момче. Не говори с мен. Някога двамата с брат си бяха неразделни, но дори Гислен не може да измъкне дума от него, нито да го накара да се усмихне. Ама и аз бях същият на неговата възраст. Ще го израсте.

Ален смяташе, че може би нов мотопед би разсеял Дамиен от тежките мисли.

— Ще го накара да стои настрана от ония усиниерци — добави той. — Ще го задържи в селото. Ще му даде нова тема за размисли.

Надявах се да е така. Винаги бях харесвала Дамиен въпреки неговата резервираност. Малко ми напомняше мен самата на тази възраст — подозрителна, надменна, навъсена. А на петнайсет първата любов е като лятна светкавица: ослепителна, ожесточена и бързо отминаваща.

Мерседес също будеше тревога. След обявяването на годежа тя беше станала по-чувствителна отвсякога, прекарваше часове затворена в стаята си, отказваше да яде, като ту подмамваше, ту отпъждаше своя злополучен годеник, така че Ксавие вече не знаеше какво да направи, за да й угоди.

Аристид отдаваше това на нервите й. Но имаше нещо повече: струваше ми се, че момичето освен изнервено прилича на болно, пушеше повече от обикновено и беше готово да избухне в сълзи по най-малкия повод. Тоанет ни разкри, че Мерседес и Шарлот са се скарали заради една булчинска рокля и вече не си говорят.

— Роклята е на Дезире Бастоне — обясни Тоанет. — Стара дантелена рокля с рязана талия, много хубава. Ксавие искаше Мерседес да я облече.

Дезире пазила роклята грижливо прибрана между чаршафи, ароматизирани с лавандула, още от своята сватба. Майката на Ксавие също я носила в деня, когато се омъжила за Оливие. Но Мерседес категорично отказала да я облече и когато Шарлот скромно настояла, дъщеря й вдигнала невиждан скандал.

Зли езици твърдяха, че Мерседес отказала роклята само защото била прекалено дебела, за да се напъха в нея, но това по никакъв начин не помогна за възстановяването на спокойствието в дома на Просаж.

През това време Флин и аз бяхме установили помежду си нещо като рутина. Не говорехме за промяната в отношенията си, сякаш признаването й би ни изложило на риск повече, отколкото всеки от нас искаше. В резултат на това нашата интимност се характеризираше с измамно безгрижие, като при ваканционен флирт. Ние съществувахме сред паяжина от невидими нишки, които никой от нас не се осмеляваше да престъпи. Разговаряхме, любехме се, плувахме заедно в Ла Гулю, ходехме за риба и изпичахме улова на малкото барбекю, което Флин беше направил в една кухина зад дюната. Съобразявахме се с границите, които сами си бяхме начертали. Понякога се питах дали моят страх е предизвикал налагането на тези ограничения, или неговият. Но Флин вече не говореше за заминаване.

Никой вече не чуваше слухове за Клод Брисман. Бяха го виждали с Пинос и Жожо льо Гоелан — веднъж в Ла Гулю и веднъж в селото. Капюсин каза, че се навъртали около нейната каравана, а Ален ги беше видял край бункера. Но доколкото знаехме, Брисман все още беше твърде зает с влагата в стените на Лез Имортел, за да планира нещо ново. Със сигурност никой не споменаваше за новия ферибот и повечето хора бяха склонни да вярват, че слухът за „Брисман 2“ е бил нечия шега — може би на Гислен.

— Брисман знае, че е загубил играта — каза Аристид победоносно. — Крайно време е и усиниерците да се почувстват победени. Късметът им изневери и те го знаят.

Тоанет кимна.

— Сега никой не може да ни спре. Светицата е на наша страна.

Но оптимизмът ни се оказа преждевременен. Само няколко дни по-късно аз се върнах в селото с малко скумрия за обяд на Дебелия Жан и заварих Брисман да ме чака под чадъра в двора. Пак беше с рибарския си каскет, но този път за случая бе сложил бяло ленено сако и вратовръзка. Краката му както обикновено бяха обути в избелели еспадрили. Между пръстите си държеше цигара „Житан“.

Баща ми седеше срещу него с бутилка „Мюскаде“ до лакътя. Три празни чаши стояха в очакване.

— Ето я и Мадо — Брисман с усилие стана от стола си. — Надявах се скоро да се присъединиш към нас.

— Какво правите тук? — учудването направи тона ми рязък и той ме погледна наранен.

— Дойдох да те видя, разбира се — зад печалното му изражение се криеше нещо присмехулно. — Обичам да бъда в течение на нещата.

— И аз така чух.

Брисман наля още вино в чашата си, след това напълни една за мен.

— На вас, саланци, доста ви е провървяло напоследък, а? Сигурно сте много доволни.

Аз запазих неутрален тон:

— Не се оплакваме.

Брисман се усмихна и гангстерските му мустаци се наежиха.

— Човек като теб може да ми потрябва в хотела. Млад и енергичен. Трябва да си помислиш за това.

— Като мен? Какво мога да правя аз?

— Ще се изненадаш, като разбереш — тонът му беше насърчителен. — Един художник-дизайнер — точно сега може да ми бъде от голяма полза. Можем да направим това-онова. Мисля, че ще ти се стори изгодно.

— Така ми е добре.

— Може би. Но обстоятелствата се променят, нали? Малко независимост може да ти дойде добре. Помисли за бъдещето — той се усмихна широко и побутна чашата към мен. — Ето. Пийни вино.

— Не, благодаря — аз посочих плика с рибата. — Трябва да я сложа да се пече. Става късно.

— Скумрия, а? — каза Брисман и стана. — Знам чудна рецепта за нея, с розмарин и сол. Ще ти помогна, така ще можем да си поприказваме.

Той ме последва в кухнята. Беше по-сръчен, отколкото предполагаше телосложението му, въртеше и изкормваше рибата с бързи ловки движения.

— Как върви бизнесът? — попитах аз, като запалих фурната.

— Не е зле — отвърна Брисман усмихнат. — Всъщност баща ти и аз тъкмо празнувахме.

— Какво празнувахте?

Брисман ме удостои с голяма ослепителна усмивка.

— Поливахме една сделка.

Бяха използвали момчетата, разбира се. Знаех, че баща ми би направил всичко, за да бъде близо до тях. Марен и Адриен се бяха възползвали от привързаността му, бяха заговорили за инвестиции и подтикнали Дебелия Жан да вземе назаем повече, отколкото можеше да върне. Запитах се каква част от земята им беше отстъпил.

Брисман чакаше търпеливо да кажа нещо. Долавях щедрия и хладен смях, с който бе изпълнено очакването му, погледа на сивите му очи, предпазлив като на котка. Без да ме пита, той започна да приготвя марината за рибата от олио, балсамов оцет, сол и стръкчета розмарин, откъснати от храстите пред вратата.

— Мадлен, би трябвало да сме приятели, знаеш ли — видът му трябваше да изразява печал — отпуснати челюсти и тъжно увиснали мустаци, — но в гласа му се долавяше смях. — Наистина, ние не сме много различни. И двамата сме борбени. И двамата сме предприемчиви. Не би трябвало да имаш такива предразсъдъци към мен. Сигурен съм, че заедно ще успеем. А аз съвсем искрено искам да ти помогна, знаеш. Винаги съм го правил.

Не го погледнах, осолих рибата и я увих във фолио, после я пъхнах в горещата фурна.

— Забрави маринатата.

— Аз не я готвя така, мосю Брисман.

Той въздъхна.

— Жалко. Щеше да ти хареса.

— За колко? — попитах аз накрая. — За колко ви я даде?

Брисман изпъшка.

— За колко ми я е дал? — повтори той с укор. — Никой нищо не ми е давал. Защо да го прави?

Документите бяха изготвени на континента. Баща ми се отнасяше почти с благоговение към непонятните хартии с подписи и печати. Юридическата терминология го объркваше. Макар че Брисман не навлезе в подробности, аз предположих, че се е договорил да вземе земя като гаранция за заем. Както обикновено. Това беше просто вариант на старата практика: краткосрочни заеми, които по-късно се изплащат с имот.

В края на краищата, както би казала Адриен, земята беше безполезна за баща ми. Няколко километра дюни между Ла Буш и Ла Гулю, изоставен заден двор — безполезен, поне доскоро.

Както подозирах през цялото време, студиото не беше платено от спестявания. Ремонтът на къщата, подаръците за момчетата, новите велосипеди, компютърните игри, сейлбордовете…

— Вие сте платили за всичко. Заели сте му парите.

Брисман сви рамене.

— Разбира се. Кой друг? — той заля листа маруля с оцет и сложи саликорния, месеста островна трева, използвана често за туршии, после я сипа в дървена купа, а аз започнах да режа домати. — Тук е хубаво да се сложи арпаджик — отбеляза той със същия добродушен тон. — Нищо друго не извлича така аромата от узрелия домат. Кажи ми, къде го държиш?

Не му обърнах внимание.

— А, ето го, при зеленчуците. Много е хубав, едър е. Виждам, че във фермата на Омер работите вървят добре. Това е златна година за всички в Ле Салан, нали? Риба, зеленчуци, туристи.

— Справяме се добре.

— Колко скромно. Хе. Това е почти чудо — той наряза арпаджика с бързи заучени движения. Миризмата беше остра, като от морето. — И всичко благодарение на хубавия плаж, който откраднахте. Ти и хитрият ти приятел Руже.

Внимателно оставих ножа на масата. Ръката ми леко трепереше.

— Внимавай. Нали не искаш да се порежеш?

— Не знам за какво говорите.

— Говоря за това, че трябва да внимаваш повече с ножа, Мадо — той се подсмихна. — Или искаш да ми кажеш, че не знаеш нищо за плажа?

— Плажовете се местят. Пясъкът се мести.

— Да, мести се, и понякога дори го прави по своя воля. Но не и този път, а? — Брисман разпери широко ръце. — О, не си мисли, че ти се сърдя. Аз съм изпълнен с възхищение от това, което направи. Ти извади Ле Салан от морето. Направи селото преуспяващо. Единственото, което правя аз, Мадо, е да защитавам интересите си, като се грижа да получавам своя дял. Наречи го компенсация, ако щеш. Ти ми я дължиш.

— Вие сте този, който предизвика наводненията — отвърнах му аз ядосана. — Никой не ви дължи нищо.

— О, не е така — Брисман поклати глава. — Откъде мислиш, че идват парите, а? Парите за бара на Анжело, за вятърната мелница на Омер, за къщата на Ксавие? Откъде според теб се е взел капиталът? Кой е положил основите на всичко това? — той махна към прозореца, като побра в мръсната си шепа Ла Гулю, селото, небето, искрящото море.

— Може и да е било така — казах аз. — Но това вече свърши. Ние се оправяме сами. Ле Салан вече няма нужда от вашите пари.

— Шшт — с пресилена съсредоточеност Брисман изля малко от маринатата върху доматите. Станаха изкусително ароматни. Представих си как щеше да ухае върху горещата риба, как оцетът с розмарин щеше да се изпари, зехтинът да зацвърти. — Ще се изненадаш, като видиш как се променя всичко, когато нещата опрат до печелене на пари — каза той. — Защо да се задоволяваме с двама туристи в задната стая, когато с малко повече капитал можем да направим от гаража лятна стая или да построим ред бунгала на някое празно място? Ти си вкусила успеха, Мадо. Наистина ли мислиш, че хората се задоволяват така бързо?

Известно време размишлявах над това в мълчание.

— Може и да сте прав — казах накрая. — Но аз все още не разбирам какво ще спечелите вие от това. Не можете да построите нещо голямо върху земята на баща ми.

— Мадлен — раменете на Брисман красноречиво увиснаха, всяка част от тялото му изразяваше укор. — Защо винаги търсиш скрит мотив? Защо просто не приемеш, че искам да помогна? — той разпери умоляващо ръце. — Между нашите две села има толкова малко доверие. Толкова силна вражда. Дори ти беше въвлечена в нея. Какво съм направил, за да заслужа такава мнителност? Давам пари в аванс на баща ти в замяна на земя, която не му е нужна — подозрения. Предлагам ти работа в Лез Имортел — подозрения. Опитвам се да прокарам мост между двете общности в името на семейството си — още повече подозрения. Хе! — той драматично махна с ръце. — Кажи ми. В какво ме подозираш сега?

Не му отговорих. Чарът му, пуснат изцяло в ход, беше силен и неустоим. Въпреки това знаех, че имам право да го подозирам. Брисман кроеше някакъв план — спомних си за „Брисман 2“, който бях видяла почти завършен преди шест месеца, сега готов да бъде пуснат на вода, и отново се запитах какъв ли е планът му. Той въздъхна тежко и разхлаби яката на ризата си.

— Аз съм стар човек, Мадо. И самотен. Имах жена. Малък син. Пожертвах и двамата заради амбициите си. Признавам, че някога слагах парите над всичко друго. Но парите остаряват. Губят блясъка си. Сега аз искам неща, които не могат да се купят с пари. Семейство. Приятели. Покой.

— Покой!

— Аз съм на шестдесет и четири години, Мадлен. Спя лошо. Прекалявам с пиенето. Машината започва да засича. Питам се дали си е струвало, дали парите са ме направили щастлив. Все по-често си задавам тези въпроси — той погледна фурната. Таймерът беше на нула. — Мадлен, мисля, че рибата ти се е опекла.

Сложи ръкавици и извади скумрията от фурната. Разгъна фолиото и изля останалата марината върху рибата. Замириса точно както си представях, сладко, горещо и вкусно.

— Ще те оставя да хапнеш на спокойствие, хе — той въздъхна театрално. — Обикновено се храня в хотела, знаеш ли? Мога да избера която маса си харесам, което ястие пожелая. Но апетитът ми — Брисман се потупа по стомаха, — апетитът ми не е какъвто беше някога. Може би видът на всички онези празни маси…

Не знам защо го поканих. Може би защото никой дьовинянин не отказва гостоприемството си. Може би защото думите му ме бяха трогнали.

— Защо не хапнете с нас? — предложих аз импулсивно. — Храната ще стигне за всички.

Но Брисман внезапно избухна в смях и коремът му се разтресе. Почувствах как бузите ми пламват от мисълта, че съм била манипулирана да покажа съчувствие, от което никой не се нуждае, и че жестът ми го е развеселил.

— Благодаря ти, Мадо — каза той накрая, като избърса сълзите в очите с крайчеца на кърпата си. — Каква мила покана! Но аз трябва да тръгвам. Днес имам да пека и друга риба.

47

На следващата сутрин, когато минах покрай бункера, от Флин нямаше и помен. Капаците на прозореца бяха затворени, генераторът беше изключен и липсваха обичайните следи от присъствието му. Не видях нито чинии от закуската в мивката, нито завивка на леглото, нито дрехи. Когато влязох вътре — в Ле Салан малко хора заключват вратите си, — не заварих нищо, освен непроветрената миризма на празна къща. Но което беше по-лошо, малката лодка, която Флин държеше в горния край на солния канал, липсваше.

— Може да е отишъл за риба — предположи Капюсин, когато минах да я навестя в караваната й.

Ален се съгласи с нея, като каза, че видял лодката на Флин да излиза в морето рано сутринта. Анжело също не изглеждаше разтревожен. Но Аристид изрази безпокойство:

— Стават нещастия — мрачно заяви той. — Спомнете си Оливие.

— Хе! — възкликна Ален. — На Оливие никога не му е вървяло.

Анжело кимна.

— Руже по-скоро ще предизвика проблем, отколкото да се забърка в него. Винаги ще падне на краката си, каквото и да стане.

Но денят минаваше, а Флин го нямаше никакъв. Започнах да се безпокоя. Със сигурност би ми казал, ако беше решил да отсъства по-дълго. Когато не се появи до късния следобед, аз отидох в Ла Усиниер, където „Брисман 1“ тъкмо се готвеше да отплава. Опашка от туристи чакаше на сянка под навеса на „Ша Ноар“, до трапа бяха наредени куфари и раници. Машинално огледах опашката за червенокос мъж.

Разбира се, Флин не беше сред заминаващите туристи. Но тъкмо понечих да тръгна по крайбрежната алея, когато забелязах познат силует. Дългата коса на момичето закриваше лицето й, но не можех да не позная тесните дънки и яркооранжевия потник с гол гръб. В краката й като куче се беше сгушила обемиста раница.

— Мерседес?

Като чу гласа ми, тя се обърна. Лицето й беше бледо, без следа от грим. Стори ми се, че беше плакала.

— Остави ме на мира — каза Мерседес и застана с лице към „Брисман 1“.

Разтревожих се.

— Мерседес, добре ли си?

Без да ме погледне, тя поклати глава.

— Това няма нищо общо с теб, Кокошке. Не се меси — аз не помръднах, стоях мълчаливо до нея и чаках. Мерседес тръсна косата си. — Винаги си ме мразила. Би трябвало да се радваш да ми видиш гърба. Остави ме на мира, чу ли? — зад пердето от коса лицето й беше нещастно и размазано.

Сложих ръка на тънкото й рамо.

— Никога не съм те мразила. Ела с мен, ще те черпя едно кафе и ще поговорим. А после, ако пак искаш да заминеш…

Мерседес изхлипа ядно иззад косата си.

— Не искам да заминавам!

Взех раницата й.

— Тогава ела с мен.

— Не в „Ша Ноар“ — побърза да каже тя, когато тръгнах към кафенето. — Някъде другаде. Не тук.

Намерих малка закусвалня зад Кло дю Фар и поръчах кафе и понички за двете ни. Мерседес още ми се струваше сприхава и готова всеки миг да заплаче, но враждебността й бе изчезнала.

— Защо искаше да се измъкнеш така? — попитах аз накрая. — Сигурна съм, че родителите ти се тревожат за теб.

— Няма да се върна у дома — заинати се тя.

— Защо? Да не би да е заради глупавата булчинска рокля?

Мерседес ме изгледа стъписана. После — неохотно — се усмихна.

— Да, оттам започна.

— Но не можеш да избягаш от къщи, защото роклята не ти стои добре — казах аз, като едва сдържах смеха си.

Мерседес поклати глава.

— Не е за това — отвърна тя.

— Защо тогава?

— Защото съм бременна.

С малко утешителни думи и още кафе успях да изкопча историята от нея. Мерседес представляваше странна смесица от надменност и момичешка наивност, като изглеждаше ту прекалено зряла, ту прекалено неопитна за годините си. Предположих, че тъкмо това е привлякло Жоел Лакроа — тази женствена демонстрация на самоувереност. Но въпреки късите си поли и сексуална дързост в душата си тя продължаваше да бъде момиче от острова, трогателно, опасно невежо.

Очевидно за предпазни мерки беше разчитала на Светицата.

— Впрочем — каза тя — не мислех, че може да стане от първия път.

Явно е станало само веднъж, помислих си. Той й беше внушил, че сама си е виновна. Преди това бе имало само целувки, тайни разходки с мотора, сладостно усещане за бунт.

— Отначало беше толкова мил с мен — каза Мерседес. — Всички други очакваха да се омъжа за Ксавие и да стана жена на рибар, да надебелея и да ходя със забрадка на главата като майка ми — тя избърса очи с ъгълчето на кърпата си. — Сега всичко рухна. Казах му, че можем да заминем, в Париж, да речем. Да си наемем апартамент. Да си потърся някаква работа. А той само… — Мерседес вяло отметна косата си. — Той само се изсмя.

По съвет на отец Албан тя разказала всичко на родителите си. За голямо учудване тъкмо тихата суетлива Шарлот се вбесила най-много, Омер Ла Патат само седял на масата като човек, изпаднал в шок. Шарлот казала, че трябва да съобщят на Ксавие: имали уговорка, която вече не можела да се спази. Докато ми разказваше за това, Мерседес плачеше тихо и отчаяно.

— Не искам да ходя на континента. Но сега се налага. След това, което се случи, никой тук няма да ме иска.

— Омер може да поговори с бащата на Жоел — предложих аз.

Тя поклати глава.

— Не ми трябва Жоел. Никога не съм го искала — Мерседес избърса сълзите с опакото на дланта си. — И няма да се прибера у дома — каза през плач. — Ако се върна, ще ме накарат да се видя с Ксавие. А аз не мога, по-скоро бих умряла.

В далечината отекна свирката на ферибота. „Брисман 1“ потегляше.

— Е, ще останеш поне до утре — бодро отбелязах аз. — Ела да ти потърсим място, където да пренощуваш.

48

Намерих Тоанет Просаж в градината да вади глави див чесън от песъкливата почва. Тя се изправи и ми кимна дружелюбно не изпод обичайната си бяла шапчица, а изпод шапка с широка периферия, привързана накриво на главата й с червена лента. Една коза пощипваше трева на торфения покрив на къщурката й.

— Е, за какво си дошла тази сутрин?

— Трябва ли да имам някакви користни подбуди? — аз извадих голяма кесия със сладки, която бях купила в Ла Усиниер, и й я подадох. — Реших, че може да ти се хапват шоколадови кифлички.

Тоанет взе кесията и лакомо прегледа съдържанието й.

— Ти си добро момиче — заяви тя. — Това е подкуп, разбира се. Хайде, казвай, имаш моето благоволение. Поне докато изям това.

Усмихнах се, когато я видях да захапва първата кифличка, и докато ядеше, й разказах за Мерседес.

— Реших, че може да поживее при теб известно време — казах аз. — Докато нещата се уталожат.

Тоанет се замисли над една кифличка, поръсена с канелена захар. Черните й очи блестяха проницателно изпод периферията на шапката.

— Само главоболия с тази моя внучка! — промърмори тя с въздишка. — Още когато се роди, разбрах, че няма да ни е лесно. Тези кифлички са много вкусни — добави старицата и с наслада захапа канелената.

— Всичките са за теб — казах й аз.

— Хе.

— Омер не ти е казал за Мерседес, нали? — предположих аз.

— Заради парите, хе!

— Може би.

Тоанет живееше скромно, но се носеха слухове за скрито богатство. Старицата не правеше нищо, за да ги потвърди или отхвърли и мълчанието й се приемаше от повечето хора за потвърждение. Омер обичаше майка си от сърце, но тайно се чудеше на дълголетието й. Тоанет знаеше това и се готвеше да живее вечно.

Тя се подсмихна лукаво.

— Мисли си, че ще го лиша от наследство, ако стане скандал, а? Горкият Омер. Казвам ти, че това момиче прилича повече на мен, отколкото на майка си или баща си. И аз тровех живота на своите родители.

— Не си се променила много.

— Хе! — тя отново надникна в книжната кесия. — Кифлички с ядки. Винаги съм обичала кифлички с ядки. Добре, че всичките ми зъби са си на мястото, нали? По-вкусни са с мед обаче. Или с малко козе сиренце.

— Ще ти донеса.

Тоанет ме изгледа за кратко с цинично добродушие.

— Тъкмо ще доведеш и момичето. Сигурно ще ми скъса нервите. На моята възраст човек има нужда от колкото може повече почивка. Младите не го разбират. Само за своите грижи мислят.

Този намек за старческа немощ не ме заблуди. Представих си, че десет минути след пристигането си Мерседес ще чисти, ще готви и ще подрежда къщата. По всяка вероятност щеше да й се отрази добре.

Тоанет отгатна мислите ми.

— Бързо ще й намеря занимание — обяви тя с повелителен тон. — А ако онова момче се навърта наоколо — хе! — и като махна с кифличка в ръка, заприлича на най-древната фея на света. — Ще го науча аз него. Ще му покажа какво е да си има работа със саланка.

* * *

Оставих Мерседес при баба й. Минаваше един часа и слънцето грееше най-безмилостно. Ле Салан блестеше като от стъкло, пусто, със спуснати капаци, с оскъдна сянка в подножието на белите варосани стени. Искаше ми се да легна на сянка под чадъра, може би с продълговата чаша с питие, но момчетата сигурно бяха вкъщи — поне до отварянето на детската площадка, — а след посещението на Брисман не бях сигурна как ще се чувствам край баща си. Затова тръгнах към дюните. Над Ла Гулю щеше да бъде по-прохладно, а по това време на деня и безлюдно. Приливът беше във връхната си точка, морето искреше с чист блясък. Вятърът щеше да проветри мислите ми.

Не се удържах и по пътя надзърнах в бункера. Беше празно като миналия път. Но в Ла Гулю не беше съвсем безлюдно. Самотна фигура стоеше край водата с цигара в зъбите.

Не отвърна на поздрава ми и когато застанах до него, той извърна лице, но не достатъчно бързо, за да скрие зачервените си очи. Новината за Мерседес се беше разнесла.

— Иска ми се всички да умрат — каза Дамиен с тих глас. — Иска ми се морето да придойде и да залее целия остров. Да измие всичко. Нито един човек да не остане.

Той взе един камък изпод краката си и го метна с всичка сила в приближаващите вълни.

— Сега може да мислиш така… — започнах аз, но той ме прекъсна.

— Не биваше изобщо да правят онази преграда. Трябваше да оставят морето както си е. Мислеха се за толкова умни. Печелят пари. Смеят се на усиниерците. Всички са толкова заети да мислят за пари, че не виждат какво става под носа им — той ритна пясъка с върха на ботуша си. — Лакроа изобщо нямаше да я погледне, ако не беше всичко това, нали? До края на лятото щеше да си е отишъл. Нямаше да има какво да го държи тук. Обаче му хрумна, че може да изкара пари от нас — аз сложих ръка на рамото му, но той се отърси. — Правеше се, че ми е приятел. И двамата се правеха. Използваха ме, за да си предават бележки. За да шпионирам из селото. Мислех си, че ако направя нещо за нея, тя…

— Дамиен. Ти не си виновен. Не си могъл да знаеш.

— Но аз… — изведнъж Дамиен млъкна и взе друг камък. — О, какво знаеш ти? Ти даже не си чиста саланка. Ще се оправиш, каквото и да стане. Сестра ти е роднина на Брисман, нали?

— Не виждам какво общо…

— Остави ме на мира, разбра ли? Не е твоя работа.

— Моя е — аз хванах ръката му. — Дамиен, мислех, че сме приятели.

— И аз си мислех същото за Жоел — сърдито отвърна Дамиен. — Руже се опита да ме предупреди. Трябваше да го послушам, нали? — той взе още един камък и го хвърли във вълните. — Казвах си, че баща ми е виновен. Имам предвид цялата тая работа с омарите и останалото. Да се съюзи с Бастоне. След всичко, което са направили на семейството. Да се прави, че всичко е наред само заради някакви омари.

— А сега и Мерседес — тихо добавих аз.

Дамиен кимна.

— Щом Просаж надушиха парите на стария Бастоне — те още са затънали до уши в дългове, — направо му я напъхаха в ръцете. Преди тя изобщо не поглеждаше Ксавие. Боже, та те са израснали заедно!

— Ами крадците с моторите? — попитах аз. — Твоя работа ли беше? Ти ли им каза за парите? За да си го върнеш на Бастоне?

Дамиен кимна отчаяно.

— Ксавие не биваше да пострада. Мислех, че направо ще им даде парите. Но като стана така, Жоел каза, че мога да вляза в бандата. Нямах нищо за губене.

Нищо чудно, че изглеждаше толкова нещастен.

— И през цялото това време си мълчал? На никого ли не каза?

— Само на Руже. Понякога човек може да говори с него за някои неща.

— Той какво ти каза?

— Да не крия нищо от баща си и Бастоне. Каза, че ако си мълча, ще стане по-лошо. Аз му казах, че е луд: баща ми щеше да ме спука от бой, ако знаеше и половината.

Усмихнах се.

— Мисля, че е бил прав, знаеш ли?

Дамиен унило сви рамене.

— Може би. Сега е вече късно.

Оставих го на плажа и се върнах по същия път, по който бях дошла. Когато погледнах назад, самотната фигура риташе пясък в морето с ожесточена енергия, сякаш така можеше да върне целия плаж обратно на Ла Жьоте, където му беше мястото.

49

Когато се прибрах, заварих Адриен с Марен и момчетата, които тъкмо привършваха късния си обяд. Щом влязох, те вдигнаха глави. Дебелия Жан не ме погледна, остана с глава, надвесена ниско над чинията, да дояжда салатата си с бавни, методични движения.

Направих кафе, чувствайки се като натрапник. Докато го пиех, цареше мълчание, сякаш присъствието ми беше убило разговора. Така ли щеше да бъде отсега занапред? Сестра ми и семейството й, Дебелия Жан с момчетата и аз, страничният човек, неканеният гост, когото никой не се осмеляваше да изгони? Чувствах как сестра ми ме наблюдава с присвити островно сини очи. От време на време някое от момчетата прошепваше нещо, твърде тихо, за да мога да чуя.

— Чичо Клод каза, че е говорил с теб — най-после се обади Марен.

— Радвам се, че го направи — отговорих аз. — Може би и вие смятахте да ми го кажете някой ден?

Адриен хвърли поглед към Дебелия Жан.

— Татко е свободен сам да решава какво да прави със земята си.

— Отдавна обсъждахме този въпрос с баща ти — каза Марен. — Дебелия Жан знаеше, че няма средства да разработи имота. Реши, че ще бъде по-добре да остави това на нас.

— На „нас“?

— На Клод и на мен. Двамата ще ставаме съдружници.

Погледнах баща си, който видимо беше погълнат от това да обира зехтина от дъното на купата за салата.

— Ти знаеше ли, татко?

Мълчание. Дебелия Жан с нищо не показа, че ме е чул.

— Само го притесняваш, Мадо — промърмори Адриен.

— Ами аз? На никого ли не му хрумна да попита мен? Или може би това е имал предвид Брисман, като ми каза, че иска да бъда на негова страна? Това ли е искал? Да се увери, че ще си затворя очите, когато му продадете земята за жълти стотинки?

Марен ме погледна многозначително.

— Може би е по-добре да говорим някой друг…

— Затова ли доведохте момчетата? — гневът пърхаше в мен като птица в клетка. — С тях ли го подкупихте? Дебелия Жан и Малкия Жан, възкръснал от мъртвите? — погледнах баща си, но той се беше затворил в себе си и гледаше кротко в пространството пред себе си, сякаш в стаята нямаше никого.

Адриен ме погледна с упрек.

— О, Мадо! Нали го видя с момчетата? Те са терапия за него. Виж колко добре му се отразява.

— А земята е неизползваема — каза Марен. — Всички решихме, че е по-добре да се заемем с къщата, да направим от нея истинска семейна лятна вила, за да може всички да я използваме.

— Помисли колко хубаво ще бъде за Франк и Лоик — добави Адриен. — Чудна вила край морето.

— И солидна инвестиция — каза Марен — за по-късно, когато… знаеш.

— Наследство — обясни Адриен. — За децата.

— Но това не е вила — възразих аз и почувствах, че ми прилошава.

Сестра ми се наведе към мен с грейнало лице.

— Ние вярваме, че ще стане, Мадо — каза тя. — Всъщност помолихме татко да замине с нас през септември. Искаме да живее с нас през цялата година.

50

Тръгнах, както бях дошла, с малкия куфар и папката с рисунки, но този път не завих към селото. Вместо това поех по другата пътека — онази, която водеше към бункера над Ла Гулю.

Флин още го нямаше. Влязох вътре, легнах на старото походно легло и внезапно се почувствах много самотна, много далеч от дома. В този миг бях готова да дам почти всичко, за да се озова отново в парижкия си апартамент с бръснарницата отпред и шума от булевард „Сен Мишел“, който изпълва горещия сив въздух. Може би Флин беше прав, казах си. Може би беше време да помисля за преместване.

Сега съвсем ясно виждах как са манипулирали баща ми. Но той беше направил своя избор и аз нямаше да го спра. Щом искаше да живее с Адриен, негова воля. Къщата в Ле Салан щеше да се превърне във вила. Аз можех да идвам когато пожелая, разбира се, и Адриен с престорено учудване щеше да пита защо не идвам по-често. Тя и Марен щяха да прекарват всичките си отпуски тук. Може би и извън туристическия сезон. Изведнъж си представих себе си и Адриен като деца, как се караме за някаква плюшена играчка, как я късаме и разпиляваме пълнежа й, докато се бием за това кой да я притежава. Не, казах си. Не ми трябва къщата.

Облегнах папката си до стената, пъхнах куфара под леглото, после отново излязох на дюната. Вече беше почти три часа, слънцето печеше по-умерено, а водата се оттегляше. В далечината трепкаше самотно платно на фона на слънчевия блясък, далеч зад безопасния пръстен на Ла Жьоте. Не можех да различа формата му с особена точност и не ми минаваше през ум кой би навлязъл толкова навътре в такова време. Започнах да слизам надолу в Ла Гулю, като току поглеждах в далечината. Няколко птици се извиха над мен и запищяха. От ярката светлина ми беше трудно да разгледам далечното платно: във всеки случай, не беше на никого от селото. Никой саланец не би управлявал така несръчно, като колебливо променя курса, изпуска вятъра и накрая попада в течение с увиснало платно, докато течението отнася лодката.

Когато се приближих към ръба на скалите, видях Аристид да наблюдава от обичайното си място. Лоло седеше до него с хладилна чанта, пълна с плодове за продан и бинокъл на врата.

— Кой е онзи ей там? Както е тръгнал, ще заседне на Ла Жьоте.

Старецът кимна. На лицето му се изписа неодобрение и безпокойство. Не за некадърния моряк — на островите трябва да се научиш да се грижиш за себе си и да молиш за помощ е срамно, — а за хубавата лодка, оставена на течението. Хората идват и си отиват. Имуществото остава.

— Мислите ли, че е някой от Ла Усиниер?

— Не. Даже усиниерците знаят, че не бива да се плава толкова надалеч. Някой турист е сигурно, с повече пари, отколкото акъл. Или течението го е повлякло. От такова разстояние не се вижда добре.

Погледнах надолу към пренаселения плаж. Габи и Летисия бяха там. Летисия седеше на едно от старите укрепления отстрани на скалите.

— Искаш ли парче пъпеш? — предложи ми Лоло, като гледаше с копнеж към Летисия. — Останали са ми две.

— Добре — усмихнах се аз. — Ще взема и двете.

— Зен!

Пъпешът беше сладък и приятен за пресъхналото ми гърло. Далеч от Адриен апетитът ми се възвръщаше и аз ядях бавно, седнала в сянката на криволичещата скалиста пътека. Стори ми се, че оттук непознатото платно се вижда малко по-добре, макар че можеше просто да е игра на светлината.

— Сигурен съм, че съм виждал тази лодка — каза Лоло, като примижа зад бинокъла си. — От години плава тук.

— Дай да видя — помолих аз, като направих няколко крачки към него. Лоло ми подаде бинокъла и аз погледнах през него към далечното платно.

Беше червено, правоъгълно, без никакви надписи. Самата лодка — дълга и тясна, малко по-голяма от кану — стоеше ниско на водата, сякаш беше пробита. Сърцето ми изведнъж подскочи.

— Позна ли я? — нетърпеливо попита Лоло.

Аз кимнах.

— Така мисля. Прилича на лодката на Флин.

— Сигурна ли си? Можем да питаме Аристид. Той познава всички лодки. Ще ни каже.

Старецът мълчаливо погледна през бинокъла.

— Той е, хе — обяви накрая. — Много е далеч и се върти, но мога да се обзаложа.

— Какво ще търси чак там? — попита Лоло. — Точно при Ла Жьоте. Дали не е заседнал?

— Не — отсече Аристид. — Как ще заседне? И все пак — той се изправи — май че нещо е станало.

Разпознаването на лодката променяше нещата. Руже не беше някакъв непознат турист, който плава пиян с лодка под наем, а един от нас, почти саланец. След няколко минути на скалите се събра малка група, която наблюдаваше лодката с нарастващо безпокойство. Саланец в беда? Трябваше да се направи нещо.

Аристид искаше веднага да изкара „Сесилия“, но Ален го изпревари с „Елеанор 2“. Той не беше единственият. Слухът за това, че на Ла Гулю става нещо, стигна до бара на Анжело и след десет минути на брега се събраха пет-шест човека доброволци, въоръжени с куки, тояги и дълги въжета. Анжело също беше там — продаваше дьовиноаз по петнайсет франка на питие — заедно с Омер, Тоанет, Капюсин и Геноле. По-нататък на плажа седяха туристи, гледаха и разсъждаваха. От скалите морето изглеждаше сребристозелено и гладко, едва помръдваше.

Спасителната операция отне почти два часа. Стори ми се по-дълга. Отиването до Ла Жьоте отнема време дори с моторница, а малкото кану на Руже беше по-нататък, прекалено близо до плитчините около пясъчните ивици и по-големите лодки трудно можеха да го стигнат. Ален трябваше да маневрира с „Елеанор 2“, докато заобиколи пясъчните ивици, а после Гислен да отклони лодката на Флин с помощта на куки и прътове, за да я задържи на безопасно разстояние от корпуса на „Елеанор“ и след това заедно да издърпат освободената лодка в открито море. Аристид, който също настоя да дойде, седеше на руля, като от време на време изказваше песимизма си.

Извън залива вятърът беше силен, приливът бе във връхната си точка и аз трябваше да стоя до Ален на кърмата на „Елеанор 2“, за да удържам люлеенето, докато малката лодка подскачаше и се клатеше. Засега Флин не се виждаше никъде — нито в лодката, нито във водата.

Радвах се, че никой не коментира присъствието ми. Аз бях тази, която разпозна платното. Това ми даваше право в техните очи да бъда тук. Ален реши, че от носа на „Елеанор 2“ има най-добър изглед. Непрекъснато правеше забележки, докато Гислен маневрираше към лодката на Флин. Той беше привързал чифт стари автомобилни гуми от едната страна на „Елеанор 2“, за да предпази корпуса от възможно нараняване.

Аристид беше в обичайното си мрачно настроение.

— Знаех си, че нещо се е случило — каза той за пети път. — Имах предчувствие точно като в нощта, когато бурята отнесе моята „Пеош а Лабур“. Някакво чувство на обреченост.

— По-скоро нещо като газове — промърмори Ален.

Аристид не му обърна внимание.

— Просто имахме прекалено голям късмет. Това е — каза. — Било ни е писано. Защо иначе ще се случи, и то точно на Руже? На най-големия късметлия?

— Може нищо да не е станало — отвърна Ален.

Аристид разпери ръце.

— Аз плавам от шейсет години и съм виждал такива неща двайсет пъти, че и повече. Човек излезе сам в морето, заплесне се, застане с гръб към гика, вятърът се обърне — и довиждане! — той допря пръст до гърлото си в красноречив жест.

— Не знаеш какво е станало — инатеше се Ален.

— Знам каквото знам — отговори Аристид. — Така стана с Ернест Пинос през четирийсет и девета. Събори го право през борда. Умря, преди да падне във водата.

Най-после „Елеанор“ се изравни с малката лодка и Ксавие скочи в нея. Флин лежеше неподвижно на дъното. Ксавие реши, че лежи така от часове, защото част от лицето му беше изгоряла. С известно усилие той повдигна Флин под мишниците, като се мъчеше да го приближи към люлеещата се „Елеанор“, докато Ален държеше лодката. Платното на малкото кану се ветрееше безполезно около тях, охлабените въжета хвърчаха опасно във всички посоки. Макар да не знаеше какво е, Ксавие усети, че не бива да пипа нещото, наподобяващо разкъсана найлонова торба, увило се около ръката на Флин и провесило пипала във водата.

След няколко опита най-после успяха да задържат лодката стабилна.

— Казах ви, хе! — обяви Аристид. — Дойде ли ти времето, и червено мънисто за късмет не може да те спаси.

— Той не е мъртъв — казах аз с глас, който не беше мой.

— Не — обади се задъхан Ален, докато издърпваше неподвижното тяло на Флин от наводненото кану на „Елеанор 2“. — Поне засега.

Сложихме го да легне на кърмата и Ксавие вдигна предупредителен флаг. С несигурни ръце аз се занимавах с платната на „Елеанор“, докато най-после събрах кураж да погледна Флин, без да треперя. Той гореше. Очите му се отваряха на пресекулки, но не отговаряше на думите ми. През прозрачното нещо, залепнало за кожата му, аз виждах червени инфектирани линии, които пълзяха нагоре по ръката му. Опитвах се да овладея треперенето на гласа си, но въпреки това той ми се струваше писклив, опасно близък до истерия.

— Ален, трябва да махнем това нещо от него!

— Трябва да отидем при Илер — отсече Ален. — Само да закараме лодката до брега колкото може по-бързо. Ще го пазим от слънцето. Повярвай ми, нищо повече не можем да направим.

Това беше добър съвет и ние го послушахме. Аристид държеше парче платно над лицето на Флин, докато Ален и аз насочвахме „Елеанор“ към Ла Гулю. Въпреки че бързахме и западният вятър духаше в гърбовете ни, плавахме почти час. Междувременно на брега се бяха събрали още хора, готови да помогнат — с манерки, въжета, одеяла. Вече се носеха какви ли не слухове. Някой изтича да повика Илер.

Никой не можеше да каже със сигурност какво е нещото, увито около ръката на Флин. Аристид смяташе, че е кубомедуза, дошла с течението Гълфстрийм от топлите морета. Матиас, който беше дошъл с Анжело, презрително отхвърли предположението:

— Не е — отсече той. — Сляп ли си? Това е португалска галера. Помниш ли кога се бяха появили край Ла Жьоте? Май че беше през петдесет и първа, стотици обикаляха по ръба на Нид’Пул. Някои даже бяха стигнали до Ла Гулю и ние трябваше да ги махаме от брега с гребла.

— Кубомедуза — упорито отвърна Аристид, като клатеше глава. — Готов съм да се обзаложа.

Матиас се хвана за думите му, като предложи залог от сто франка. Няколко души също се включиха.

Каквото и да бе нещото, не беше лесно да се махне. Пипалата — ако тези рехави ленти, подобни на палмови листа, наистина бяха пипала — бяха прилепнали към голата кожа навсякъде, където имаха допир с нея. Залепнали плътно, те не позволяваха да бъдат свалени от край до край.

— Сигурно му е заприличало на парче найлон, хе, което плува във водата — разсъждаваше на глас Тоанет. — Навел се е да го прибере…

— Има късмет, че не е плувал, хе. Иначе щеше да се полепи по цялото му тяло. Тези пипала трябва да имат поне два-три метра дължина.

— Кубомедуза — повтори Аристид с мрачно задоволство. — Тези следи са от отравяне на кръвта. Виждал съм ги и преди.

— Португалска галера — възпротиви се Матиас. — Кога си виждал кубомедуза толкова на север, а?

— С цигари. Така се махат пиявици — каза Омер Ла Патат.

— Може би с малко дьовиноаз — предложи Анжело.

Капюсин се сети за оцет.

Аристид беше фаталист и каза, че ако това наистина е кубомедуза, с Руже е свършено. За тази отрова няма антидот. Даваше му максимум дванайсет часа живот. После дойде Илер с Шарлот, която носеше бутилка оцет.

— Оцет — отбеляза Капюсин. — Казах ви, че ще свърши работа.

— Пуснете ме да мина — избоботи Илер. Беше по-сериозен от обикновено, като криеше тревогата си зад маската на възмущение. — Хората си мислят, че нямам друга работа, хе. Аз трябва да се грижа за козите на Тоанет и конете от Ла Усиниер. Защо не внимават повече? Да не мислят, че ми е приятно да се занимавам с такива неща?

Малката група с безпокойство наблюдаваше как Илер сваля полепналите пипала с пинцета и оцет.

— Кубомедуза — промърмори под носа си Аристид.

— Глава, пълна с камъни — отвърна Матиас.

Откараха Флин в Лез Имортел. Илер настоя, че така е най-разумно, защото има легла и медицинско обслужване. Единственото, което Илер можеше да направи, беше на място да му сложи инжекция адреналин, а на този етап се въздържаше да прави прогнози. От кабинета си позвъни на континента, първо за лекар — във Фромантин имаше бързоходен катер за спешни случаи, — а после и на бреговата охрана, за да издаде предупреждение за медузи. Засега в Ла Гулю нямаше забелязана нито една, но на новия плаж вече бяха взети мерки, плувната зона беше оградена с въже и шамандури, опънаха и мрежа, за да предпазва от всякакви опасни морски обитатели. По-късно Ален и Гислен щяха да отидат до Ла Жьоте, за да проверят и там. Такива проверки се правят често след есенните бури.

Аз обикалях около малката група с чувството, че съм излишна, тъй като нямаше какво повече да направя. Капюсин предложи да отиде с Руже до Лез Имортел. Някой предложи да повика отец Албан.

— Толкова ли е зле?

Илер, който не беше запознат с нито един от двата предполагаеми вида медузи, не можа да каже нищо определено. Лоло сви рамене.

— Аристид казва, че утре така или иначе ще знаем.

51

Аз не вярвам в поличби. В това отношение не съм типичен жител на острова. И все пак тази вечер въздухът бе изпълнен с тях; носеха се по вълните като чайки. Някъде там в тъмното започваше приливът. Чувствах как водата се обръща. Опитвах се да си представя, че Флин умира; Флин — мъртъв. Това беше немислимо. Той бе един от нас — островитяните, — част от Ле Салан. Ние го бяхме променили и той беше променил нас.

С настъпването на вечерта отидох при олтара на света Марина на Поент, осеян с петна от восък и гуано. Някой беше сложил отгоре при даровете пластмасова глава на кукла. Главата й беше много розова, косата — руса. Вече имаше запалени свещи. Аз пъхнах ръка в джоба си и извадих червеното коралово мънисто. Повъртях го за кратко в дланта си, после го сложих на олтара. Света Марина гледаше надолу, каменното й лице бе по-загадъчно отвсякога. Усмивка ли имаше на грубите й черти? Вдигнатата й ръка благославяше ли ме?

Санта Марина, вземи обратно плажа, ако това искаш. Вземи каквото пожелаеш. Но не това. Моля те. Не това.

Нещо — птица може би — изпищя на дюните. Заприлича ми на смях.

Тоанет Просаж ме завари да седя там. Тя докосна ръката ми и аз вдигнах глава: зад нея видях още хора, които вървяха към мен. Някои носеха фенери. Познах Бастоне, Геноле, Омер, Анжело, Капюсин. Зад тях видях отец Албан със своя пасторал и сестра Терез със сестра Екстаз, чиито бели шапки изпъкваха на фона на залязващото слънце.

— Не ме интересува какво разправя Аристид — каза ми Тоанет. — Света Марина е на този свят по-дълго от всички ни и не можем да знаем какви други чудеса прави. Тя ни даде плажа, нали?

Аз кимнах — не знаех какво ще стане, ако заговоря. Зад Тоанет селяните пристигаха в редица, някои носеха цветя. Видях Лоло да ги следва от разстояние, а няколко туристи ни гледаха от селото с любопитство.

— Никога не съм казвал, че искам да умре — възрази Аристид. — Но ако това се случи, ще получи заслужено място в Ла Буш. Ще му намеря място до собствения си син.

— Не искам да чувам никакви приказки за умиране и погребения — каза Тоанет. — Светицата няма да го допусне. Тя е Марин дьо ла Мер и светицата покровителка на Ле Салан. Няма да ни остави.

— Хе, ама Руже не е саланец — изтъкна Матиас. — Света Марина е покровителка на островите. Може да не я е грижа за хората от континента.

Омер поклати глава.

— Светицата може да ни е дала плажа, но Руже направи Бушу.

Аристид изсумтя.

— Ще видите — каза той. — Лошият късмет никога не стои далеч от Ле Салан. Случилото се го доказва. Медуза в залива след толкова години. Не ми казвайте, че ще се отрази добре на търговията.

— На търговията? — Тоанет беше възмутена. — Само това ли те интересува? Мислиш ли, че Светицата се интересува от това?

— Може би не — отвърна Матиас, — но пак е лоша поличба. Последният път се случи през черната година.

— Черната година — повтори мрачно Аристид. — И късметът се мени като приливите и отливите.

— Нашият късмет не се е обърнал! — възпротиви се Тоанет. — Ние в Ле Салан сами ковем късмета си. Това нищо не доказва.

Отец Албан неодобрително поклати глава.

— Не знам защо изобщо ме накарахте да дойда тук — каза той. — Ако искате да се молите, идете в църква, която още не е рухнала. Ако ли не — хе! Всичко това е суеверие. Не би трябвало да го поощрявам.

— Кажи само молитва — помоли го Тоанет. — Само „Санта Марина“.

— Добре, добре. После се прибирам вкъщи, а вие останете, ако не ви е мил животът. Май ще вали.

— Не ме интересува какво говориш — промърмори Аристид. — Търговията е важна. И ако тя е нашата светица, би трябвало да го разбере. Такъв бил късметът на Ле Салан.

— Мосю Бастоне!

— Добре, хе, добре.

Сведохме глави като деца. Латинският на острова е разговорен латински, дори по стандартите на църквата, но всички опити да се внесат поправки в молитвата са завършвали с неуспех. В старите думи има магия, нещо, което би се изгубило при превод. Отец Албан отдавна се бе отказал да обяснява, че силата е не в самите думи, а в чувството зад тях. Тази идея е неразбираема за повечето саланци, дори малко богохулна. Тук, на островите, католицизмът е натурализиран, върнат към предхристиянските му корени. Магии, символи, заклинания, ритуали — те имат най-голяма сила тук, в тези общности, където рядко се четат книги — дори Библията. Устната традиция е жива, към всеки преразказ се добавят детайли, но чудесата ни допадат повече от числата и правилата. Отец Албан знае това и го толерира, защото знае, че без него църквата може скоро да стане съвсем излишна.

Той си тръгна веднага щом молитвата свърши. Когато излезе от малкия светъл кръг на фенерите, само стъпките на рибарските му ботуши продължиха да шумолят по пясъка. Тоанет пееше с писклив старчески глас: аз улових няколко думи, но те бяха на стар островен диалект, който, също като латинския, бе непонятен за мен.

Двете монахини още не си бяха тръгнали и застанали от двете страни на дървения олтар, наглеждаха молещите се. Селяните кротко чакаха на опашка. Няколко души, сред които Аристид, свалиха мънистата за късмет от вратовете си и ги сложиха на олтара под мрачния многозначителен поглед на Светицата.

Като ги оставих на молитвите им, аз тръгнах надолу към Ла Гулю, ширнала се просторна и червена от слънчевия залез. В далечината, съвсем досами водата, почти изгубен в блясъка от плитчините, стоеше силует. Аз тръгнах към него, като се наслаждавах на хладния мокър пясък под краката си и тихото плискане на отслабващия прилив. Беше Дамиен.

Той ме погледна с очи, изпълнени с червените пламъци на слънцето. Зад него тъмна ивица в небето предвещаваше дъжд.

— Виждаш ли? — каза Дамиен. — Всичко се разпада. Всичко е свършено.

Потреперих. В далечината зад нас се носеше призрачно ехо от песента на Тоанет.

— Не мисля, че ще стане толкова зле — отговорих аз.

— Така ли? — той сви рамене. — Баща ми ходи до Ла Жьоте с лодката. Казва, че видял още от онези неща. Сигурно бурите са ги донесли с Гълфстрийм. Баба ми казва, че това е поличба. Идват лоши времена.

— Никога не съм знаела, че си суеверен.

— Не съм. Но всички прибягват до суеверия, когато не им остава нищо друго. Така се правят, че не ги е страх. С песни, молитви и гирлянди на Светицата. Сякаш нещо от тях ще помогне на Ру… Руж… — гласът му секна и той с ново ожесточение се загледа във водата.

— Ще се оправи — казах му аз. — Винаги се оправя.

— Не ме интересува — неочаквано отвърна Дамиен, без да повишава тон. — Той започна всичко това. И да умре, не ме интересува.

— Не говориш сериозно!

Дамиен сякаш говореше с хоризонта.

— Мислех, че ми е приятел. Мислех, че е различен от Жоел, Брисман и останалите. А той бил само по-добър лъжец.

— Какво искаш да кажеш? — настоятелно попитах аз. — Какво е направил?

— Мислех, че той и Брисман се мразят — отвърна Дамиен. — Поне така изглеждаше. Но те са приятели, Мадо. Той и всичките Брисман. Работят заедно. Вчера, когато се случи нещастието, той е правил нещо за тях. Затова е отишъл толкова надалеч. Чух Брисман да го казва!

— Работи за Брисман? Какво прави за него?

— Някакви изчисления за Бушу — каза Дамиен. — През цялото време се е занимавал с това. Брисман му е плащал да ни баламосва. Чух го да говори с Марен пред „Ша Ноар“.

— Но, Дамиен — възразих аз, — всичко, което направи за Ле Салан…

— Какво толкова направи, а? — гласът на Дамиен бе станал дрезгав, изведнъж зазвуча много момчешки. — Построи онова нещо в залива — той махна в далечината към Бушу, където се виждаха само две предупредителни светлинки, които примигваха като коледна гирлянда. — За какво? За кого? Не за мен, това е сигурно. Не за баща ми, който е затънал до уши в дългове и още се надява да забогатее. Мисли си, че от няколко рибки се става богат — каква глупост! Не за Гросел или Бастоне, или Просаж. Не за Мерседес!

— Това не е честно. Плажът не е виновен за всичко. Нито пък Флин.

Слънцето беше залязло. Небето приличаше на рана, изсветляла по ръбовете.

— А това е другият момент — каза Дамиен и ме погледна. — Името му не е Флин. Не е и Руже. Той се казва Жан-Клод. Като баща си.

Част четвърта
Пясъчният човек

52

Затичах се по скалистата пътека. Мислите дрънчаха в главата ми като семки в тиква. Нямаше логика. Флин — син на Брисман? Невъзможно. Сигурно Дамиен не беше чул добре. И въпреки това нещо в мен крещеше, че е вярно: предчувствието ми за опасност, най-после задействано, звънеше предупредително по-силно от Ла Маринет.

То ми подсказваше, че е имало улики, които бих могла да забележа, стига да исках: тайната среща, прегръдката, враждебността на Марен, двойствената преданост на Флин. Дори прозвището му — Руже, Рижавия, напомняше за Лисицата Брисман. По стара островна традиция те носят еднакви имена.

Но Дамиен беше само момче в края на краищата: момче, измъчвано от юношеска любов. Трудно можеше да мине за благонадежден информатор. Не, трябваше да науча повече, преди да осъдя Флин. И знаех къде да отида.

Фоайето на Лез Имортел беше пусто, като се изключи присъствието на Жоел Лакроа, седнал и качил крака в каубойски ботуши върху бюрото на рецепцията, с цигара в уста. Когато ме видя, сякаш се смути.

— Хе, Мадо — той се усмихна с половин уста и загаси цигарата си в пепелника. — Стая ли търсиш?

— Чух, че приятелят ми е тук — казах аз.

— Англичанинът? Да, тук е — Жоел запали нова цигара с претенциозен жест и изпусна дима в дълга ленива струйка като във филмите. — Лекарят каза, че не бива да се мести. Искаш да го видиш ли?

Аз кимнах.

— Е, не може. Мосю Брисман каза никой да не влиза, а това, хубавице, включва и теб — той ми намигна и се приближи. — Лекарят дойде със специална лодка преди около час. Каза, че това било опарване от някаква португалска медуза. Гадно.

Значи мрачната прогноза на Аристид се оказа погрешна. Обля ме вълна на неохотно облекчение.

— Значи не е кубомедуза?

Жоел поклати глава, както ми се стори, със съжаление.

— Не. Но пак е гадно.

— Колко гадно?

— Уф. Какво разбират тия доктори, хе? — той дръпна от цигарата си. — Лошото е, че е лежал в безсъзнание на слънце часове наред. Слънчевият удар може да е много кофти, ако не внимаваш. Откъде човек от континента да знае такива работи? — от тона на Жоел се предполагаше, че на него, Жоел, е изключено да му се случи нещо подобно.

— Ами медузата?

— Глупакът взел, та я извадил от водата — той поклати глава, сякаш не можеше да повярва. — Можеш ли да си представиш? Лекарят казва, че действието на отровата трае двайсет и четири часа — Жоел се усмихна. — Тъй че ако приятелят ти утре сутринта е още тук, хе… — той отново ми намигна и направи крачка напред.

Аз отстъпих встрани.

— В такъв случай трябва да видя Марен Брисман. Той тук ли е?

— Хе, ама какво ти става? — Жоел погледна обезсърчен. — Не ме ли харесваш?

— Харесвам те от разстояние, Жоел. Приеми го като отношения между рибари. Борба за територия. Не преминавай границата.

Жоел изсумтя.

— Мислиш се за Санта Марина — промърмори той. — Марен излезе преди час. Със сестра ти.

— Къде отидоха?

— Един господ ги знае.

Намерих Марен и Адриен в „Ша Ноар“. Дотогава се бе стъмнило и кафенето беше изпълнено с дим и шум. Сестра ми седеше на бара, Марен играеше карти на маса, пълна с усиниерци. Той се изненада, като ме видя.

— Мадо! Не те виждаме често тук. Нещо случило ли се е? — Марен ме погледна с присвити очи. — Не е станало нещо с Дебелия Жан, нали?

— Не, с Флин.

— О! — той като че ли се стресна. — Не е мъртъв, нали?

— Не, разбира се.

Марен сви рамене.

— Би било прекалено хубаво, за да е вярно.

— Престани да си играеш с мен, Марен — рязко отвърнах аз. — Знам за него и за чичо ти. За съвместната ви работа.

— А-ха — Марен се усмихна. Личеше си, че не му е съвсем неприятно. — Добре. Да отидем някъде, където е по-спокойно. Това е семеен въпрос, нали? — той хвърли картите си на масата и стана. — Така или иначе губех. Нямам късмета на твоя приятел.

Излязохме на крайбрежната алея, където беше по-хладно и нямаше толкова хора. Адриен ни последва. Аз седнах на стената и се обърнах към тях с разтуптяно сърце, но гласът ми прозвуча спокойно:

— Разкажете ми за Флин — казах. — Или, по-точно, разкажете ми за Жан-Клод.

53

— Трябваше да бъда аз, нали знаеш — зад усмивката лицето на Марен беше недоволно. — Аз бях единственият роднина на стареца. Бях му повече от син. Поне повече, отколкото истинският му син някога е бил. Всичко трябваше да бъде мое. Лез Имортел. Бизнесът. Всичко.

Години наред Брисман го карал да се надява. Веднъж му давал заем, друг път подарък. Държал Марен под око, точно както правеше и с мен, за да не се лишава от възможности, да планира бъдещето. Никога не споменавал за избягалата си жена, за изгубения си син. Дал на Марен да разбере, че се е отказал от тях, че те са се преместили в Англия, че момчето не знае френски и че не е повече Брисман от който и да било англичанин на онзи голям остров, където ядат ростбиф и носят бомбета.

Но, разбира се, излъгал. Лисицата Брисман никога не губи надежда. Той продължил да поддържа връзка с майката на Жан-Клод, да изпраща пари за образование, да играе двойна игра години наред, докато чакал и дебнел подходящия момент. Още от началото възнамерявал, когато му дойде времето, да предаде бизнеса си на Жан-Клод. Но синът му не проявявал интерес: с готовност приемал парите, изпращани от Брисман, но с по-малък ентусиазъм приел предложението му да влезе в бизнеса. Брисман чакал търпеливо, като оставил момчето да улегне и се опитвал да не мисли за отминаващото време. Но сега Жан-Клод бил около трийсетгодишен, а плановете — ако изобщо имал такива, — продължавали да бъдат неясни. Брисман започнал да си мисли, че синът му никога няма да се върне.

— Вече беше на път да се откаже — самодоволно каза Марен. — Клод може да е вманиачен на тема семейство, но никога не би оставил парите си на някого, който не ги е заслужил. Затова даде да се разбере, че ако Жан-Клод иска да види и малка част от наследството му, ще трябва да дойде тук.

Разбира се, Брисман не разказал за тревогите си на Марен и Адриен. През този несигурен период той повече от всякога имал нужда да държи Марен близо до себе си. Марен бил неговата застраховка, резервният вариант, в случай че Жан-Клод не се появи. А и Марен бил ценен заради контактите си, в края на краищата той бил женен за дъщерята на Дебелия Жан.

— Той искаше да държи по-тясна връзка с Ле Салан. Много искаше да купи къщата на Дебелия Жан заедно със земята, която върви с нея. Но Дебелия Жан отказваше да продава. Между тях имаше някаква разправия — така и не разбрах защо. Или може би проблемът беше просто в ината на Дебелия Жан.

Въпреки това при наличието на Адриен и Марен — неизбежни наследници на имота, когато му дойде времето — единственото, от което Брисман се нуждаел, било подходящ момент. Той бил щедър към младата двойка, помогнал им със значителна сума да започнат свой бизнес.

Виждах, че Адриен става все по-неспокойна, докато слуша разказа на Марен.

— Почакай малко. Нима искаш да кажеш, че чичо ти те е подкупил, за да се ожениш за мен?

— Не говори глупости — каза Марен с видимо неудобство. — Той просто се възползва от възможността, това е всичко. Искам да кажа, че така или иначе щях да се оженя за теб. Дори без парите.

Цените на имотите в проспериращото село Ла Усиниер били прекалено високи. В Ле Салан още било евтино. За Брисман би било неоценимо предимство да притежава имот там. Къщата на Дебелия Жан с парчето земя, стигащо чак до Ла Гулю, представлявало особен интерес за човек, достатъчно предприемчив, за да го разработи. И затова Брисман се държал добре с Марен и Адриен. Изпращал подаръци на момчетата. Марен и Адриен очаквали в приятно доволство бъдещия дял от наследството и живеели далеч над възможностите си години наред.

Тогава се появил Флин.

— Дългоочакваният син — злъчно процеди Марен. — След трийсет години отсъствие, почти чужденец, но съвсем завъртя главата на стареца. Човек би си помислил, че ходи по вода.

Изведнъж Марен отново станал само племенник. Сега, когато синът се върнал, бизнесът в Танжер вече не интересувал Клод, а заемите и инвестициите, на които Марен и Адриен разчитали, рязко секнали.

— Той не ни обясни каква е причината. Казваше, че Лез Имортел има нужда от ремонт. Че трябват нови укрепления, за да се предпази плажът. Смяна на съоръженията. А в края на краищата това беше и в наш интерес, защото ние щяхме да наследим Лез Имортел.

Дотогава изобщо не се споменавало за Жан-Клод. Вродената предпазливост на Брисман заговорила още в началото и той не бил склонен да разкрие картите си, преди да се увери, че блудният син наистина е негова плът и кръв. Предварителните разследвания като че ли потвърдили това. След заминаването си от Льо Дьовен майката на Жан-Клод се завърнала в старата си родина Ирландия. Омъжила се повторно, създала ново семейство. Казала на Брисман, че Жан-Клод от няколко години не живее с нея и че тя рядко поддържа контакт с него, но винаги му препраща чековете, които получава от баща му. Това донякъде потвърдило историята на Флин. По-важното било, че имало писма, писани от Брисман, снимки на напусналата го съпруга с Жан-Клод, свидетелства за раждане. И накрая, имало истории, които само Жан-Клод и майка му знаели. Марен препоръчал тест за бащинство. Но дълбоко в сърцето си Брисман вече знаел, че няма нужда от потвърждение. Флин имал очите на майка си.

Той накарал Флин да му помогне за проблема с ерозията, като намекнал, че ако се представи добре в Лез Имортел, ще получи за награда партньорство в бизнеса. Това било начин за Брисман да го държи под око и да го провери.

— Чичо ми не е будала — каза Марен с кисело задоволство. — Дори Жан-Клод да е този, за когото се представя, съвсем ясно е защо се е върнал. Иска пари. Защо иначе ще чака толкова години, преди да се появи?

Като всички дьовиняни, Брисман познавал добре тази ситуация. Дезертьорите се посрещат с разтворени обятия, но със затворени портфейли, защото се знае, че каквото се връща, не винаги остава.

— Той му намери работа. Каза, че ако ще наследява бизнеса, най-добре да започне от дъното — Марен се засмя. — Единственото нещо, което ме радва в цялата тази работа, е мисълта за лицето на оня негодник, когато чичо ми му е казал, че трябва да заслужи името си.

Последвала разправия. При спомена за това Марен се оживи.

— Старецът ми разказа всичко. Беше побеснял. Жан-Клод разбра, че е стигнал твърде далеч, и се опита да го успокои, но вече беше късно. Чичо ми му каза, че ако не заслужи мястото си тук, няма да види и стотинка, и го изпрати в Ле Салан.

Но избухването било овладяно и от двете страни. Жан-Клод дал на баща си време да се успокои, докато самият той работел, за да спечели благоволението му. Постепенно Брисман започнал да осъзнава някои от предимствата да има шпионин в Ле Салан.

— Жан-Клод научаваше всичко. Кой е на път да се разори, чий бизнес върви зле, кой с чия жена се среща, кой е задлъжнял. Той има дарбата да се сближава с хората. Те му вярват.

След няколко месеца Брисман знаел всяка тайна в селото. Благодарение на крайбрежните укрепления в Лез Имортел бизнесът в Ле Салан бил в пълен застой. Риболовът замрял. Няколко души вече му дължали пари. Той можел да ги съсипе, когато пожелае.

Сред тези хора бил и Дебелия Жан. Флин от самото начало го осиновил и станал негов приятел по множество незабележими начини, като служел за свръзка между него и Брисман и така му дал възможност да вземе пари назаем, когато неговите спестявания започнали да се изчерпват. Брисман посрещнал плана с ентусиазъм. Ако Дебелия Жан можел да бъде купен, то след година-две селото Ле Салан — или каквото е останало от него — щяло да бъде изцяло негово.

— Тогава ти се върна — каза Адриен.

Това променило всичко. Дебелия Жан, дотогава лесен и податлив, престанал да им сътрудничи. Моята намеса била прекалено агресивна. Тънката паяжина на Флин била унищожена.

— Тогава Жан-Клод смени тактиката — обясни Адриен с дяволита усмивка. — Вместо да се занимава с татко, той се съсредоточи върху теб. За да напипа слабите ти места. Ласкаеше те…

— Не е вярно — бързо отвърнах аз. — Той ми помагаше. Помагаше на всички ни.

— Помагал е на себе си — поясни Марен. — Той каза на Брисман за плаващия риф веднага щом в Ла Гулю започна да се появява пясък. Помисли, Мадо — каза той, като видя изражението ми. — Не си си въобразила, че го прави заради теб, нали?

Аз го гледах зашеметена.

— Но Лез Имортел… Той от самото начало знаеше какво ще причини на Клод.

Марен сви рамене.

— То може да се поправи — каза. — А и малко натиск върху Лез Имортел беше точно това, от което Руже имаше нужда, за да накара чичо ми да развърже кесията — Марен ме погледна с горчива усмивка. — Поздравления, Мадо. Твоят приятел най-после заслужи името си. Сега е Брисман, с дебела чекова книжка за доказателство и петдесетпроцентов дял в „Брисман и Син“. И всичко това благодарение на теб.

54

Лез Имортел тънеше в мрак. Във фоайето блестеше слаба светлина, но вратата беше заключена и чак след като натисках звънеца почти без прекъсване в продължение на пет минути, дойде някой да отключи. Брисман се появи по риза с навити ръкави и с цигара „Житан“ в ъгълчето на устата. За миг очите му се разшириха, като ме видя през стъклото, после извади връзка ключове от джоба си и отключи вратата.

— Мадо.

В гласа му прозвуча умора, изтощение личеше и в цялото му тяло: в тъжните челюсти, в провисналите мустаци, в полузатворените очи. Раменете под безформената рибарска риза бяха посърнали и той изглеждаше по-примитивен и недодялано масивен отвсякога — статуя от стар гранит.

— Не съм сигурен, че моментът е подходящ, хе?

— Разбирам — гневът се търкулна върху мен като нажежен камък, но аз го отблъснах. — Сигурно сте съсипан.

Стори ми се, че за миг видях нещо в очите му да трепва.

— Медузите ли имаш предвид? Лошо за бизнеса, хе. Сякаш бизнесът може да се влоши повече.

— Е, очевидно медузите са проблем — казах. — Но аз имах предвид злополуката със сина ви.

Брисман ме изгледа скръбно няколко секунди, после изпусна една от оглушителните си въздишки.

— Голяма небрежност от негова страна — отбеляза той. — Глупава грешка. Никой истински островитянин не би я допуснал — Брисман се усмихна. — Но ти казах, че един ден ще се върне, нали, хе? Чаках дълго, но ето че най-после се върна. Знаех си. На моята възраст човек има нужда от син до себе си. От някого, на когото да се опре. Който да управлява бизнеса, след като аз си отида.

Сега ми се стори, че виждам приликата: нещо в усмивката, в позата, в маниерите, в очите.

— Сигурно сте много горд — отбелязах аз, като почувствах, че ми прилошава.

Брисман вдигна вежди.

— Приятно ми е да мисля, че в него има нещо от мен, да.

— Но защо се преструвахте? Защо трябваше да го криете от останалите? Защо той ни помогна — защо вие ни помогнахте, след като той през цялото време е бил на ваша страна?

— Мадо, Мадо — Брисман мъчително поклати глава. — Защо трябва да питаш за страни? Война ли водим, а? Трябва ли всеки да носи етикет?

— „Добър в кражбата“? — присмях се аз.

— Това ме обижда, Мадо — позата му потвърждаваше думите — наведен гръб, полуобърнат към мен, ръце дълбоко в джобовете. — Повярвай ми, аз само искам доброто на Ле Салан. Винаги съм го искал. Виж какво донесе „кражбата“ досега — растеж, търговия, предприемчивост, хе! Мислиш ли, че щяха да ми позволят да им дам всичко това? Подозрителност, Мадо. Подозрителност и гордост. Това убива Ле Салан. Заклещили са се в скалите, остаряват, толкова ги е страх да се променят, че по-скоро биха оставили морето да ги погълне, отколкото да вземат разумно решение, да покажат малко предприемчивост — той разпери ръце. — Какво прахосничество! Знаеха, че няма смисъл, и въпреки това никой не искаше да продава. По-скоро биха оставили морето да ги залее, отколкото да проявят благоразумие.

— Сега дори говориш като него — казах аз.

— Уморен съм, Мадлен. Твърде уморен, за да се подлагам на такъв разпит — изведнъж той отново стана стар, цялата му енергия го напусна. Челюстите му увиснаха. — Аз те харесвам. Синът ми те харесва. Винаги сме се старали да ти е добре. Сега се прибери и си почини — учтиво ме посъветва Брисман. — Чака ни дълъг ден.

55

Значи това бях търсила, без дори да го осъзнавам. Брисман и отдавна изгубеният му син. Работили тайно заедно от двете страни на острова, планирали… какво? Спомних си сантименталните приказки на Брисман за това, че остарява. Но възможно ли беше Флин да го е убедил някак да промени намеренията си? Възможно ли беше наистина и двамата да работят за нас? Не. Знаех го.

Дълбоко в себе си, където няма нищо скрито, аз разбирах, че през цялото време съм знаела.

Тичах през целия път до бункера. Чувствах в себе си някакво отчуждение, което долавях смътно: и преди се бях чувствала така, в деня, когато майка ми почина. Сякаш бе заработил фин механизъм, предназначен само за такива кризисни моменти, който ме отдалечаваше от всичко, освен от конкретната задача за момента. По-късно щях да платя за това: със скръб, може би и сълзи. Но сега се владеех. Предателството на Флин беше нещо, случило се в чужд сън, сърцето ми бе обхванато от призрачно спокойствие, сякаш вълна бе заляла надпис на пясъка.

Замислих се за Дебелия Жан и за новото студио. Спомних си за всички саланци, които бяха взели заеми, за да платят за ремонтите в домовете си, за новите си начинания, всички малки инвестиции, които бяхме направили за бъдещето. Зад прясно боядисаните стени, новите градини, сергиите, лъскавите тезгяхи на магазините, обновените рибарски лодки, пълните складове, новите летни рокли, ярките капаци на прозорците, цветните лехи, чашите за коктейл, местата за барбекю, аквариумите за омари, кошовете и стреличките скришом блестяха парите на Брисман, влиянието на Брисман.

А и „Брисман 2“, почти завършен преди шест месеца. Сигурно беше вече готов, готов да влезе в ход — делът на Жан-Клод в предприятието на Брисман. Сега виждах мястото на Флин в плана, огромния му принос за победата на Брисман. Клод, Марен, Руже. Ла Усиниер, Ле Салан, континентът. Тук цареше съвършена симетрия — заемите, плаващият риф, интересът на Брисман към наводнената земя. Бях разгадала част от плановете му и по-рано, сега единственото, което ми трябваше, за да завърша уравнението, беше предателството на Флин.

На мое място демонстративната ми майка веднага би разпространила новината, но в мен имаше твърде много от Дебелия Жан, за да постъпя така. Ние си приличаме повече, отколкото предполагах: и двамата разпалваме гнева си тайно. Сърцата ни са трънливи и многослойни като артишоки. Няма да извадя нищо на повърхността, обещах си. Първо ще науча истината. Ще я изследвам хладнокръвно и аналитично. Ще поставя диагноза.

Но трябваше да говоря с някого. Не с Капюсин, при която обикновено отивах най-напред. Тя беше прекалено доверчива, прекалено блага. Подозрителността не беше в природата й. Освен това обожаваше Руже, а аз не исках да я тревожа без нужда — поне докато не определя мащабите на предателството му. Той ни излъга, да. Но мотивите му все още бяха неясни. Той можеше по чудо да се окаже невинен. Аз го исках, разбира се. Но откровената част от мен — онази, наследена от Дебелия Жан — неуморно ме убеждаваше в обратното. По-късно, казах си. По-късно ще има време за това.

Тоанет? Възрастта й я бе направила изключително мъдра, тя следеше враждите в Ле Салан с лениво безразличие и отдавна бе престанала да се учудва. Всъщност възможно беше дори да е разгадала самоличността на Руже, но да е замълчала, за да наблюдава отстрани и да се забавлява.

Аристид? Матиас? Една дума за това пред когото и да било от рибарските семейства в Ле Салан — и до сутринта всички в Ле Салан ще знаят истината. Опитах се да си представя реакциите им. Омер? Анжело? Също толкова невъзможно. Но аз имах нужда да споделя с някого. Дори само за да се уверя, че не полудявам.

През отворения прозорец долитаха нощните звуци на дюната. От Ла Гулю се вдигаше мирис на сол, на изстиваща земя, на милиони малки неща, които оживяваха под звездите. Сега Дебелия Жан седеше в кухнята с чаша кафе до лакътя и гледаше през прозореца, както винаги, в мълчаливо предчувствие…

Разбира се. Можех да кажа на баща си. Ако той не можеше да пази тайна, тогава кой?

Когато влязох, той вдигна глава. Лицето му изглеждаше подпухнало и изопнато, тялото му се поклащаше тежко на малкия кухненски стол като фигурка от тесто. Изпитах внезапен прилив на обич и съжаление към него, към горкия Дебел Жан с тъжните очи и мълчанието си.

Този път всичко е наред, казах си. Този път имах нужда да ме изслуша.

Целунах го и седнах срещу него на масата. Отдавна не бях правила това и ми се стори, че забелязах по лицето му да пробягва сянка на изненада. Осъзнах, че след пристигането на сестра ми почти не бях говорила с баща си. В края на краищата той почти не говореше с мен.

— Извинявай, татко — казах аз. — Ти не си виновен за нищо, нали така?

Налях кафе и на двама ни — подсладих неговото автоматично, както го обичаше — и се облегнах назад на стола си. Може би беше оставил прозореца отворен, защото под лампата кръжаха пеперуди и караха светлината да примигва. От далечината се носеше мирис на море и аз разбрах, че започва приливът.

Не знам какво казах на глас. В дните, когато седяхме в задния двор, понякога си говорехме без думи, сякаш по телепатия, или поне на мен така ми се струваше. Леко движение на главата, усмивка, липса на усмивка. Всички онези неща, които могат да бъдат така красноречиви, ако някой си направи труда да разчете знаците. В детските ми години неговото мълчание бе загадка за мен, нещо почти божествено. Аз гадаех по знаците му като по вътрешности на риба. Оставянето на чаша от кафе или салфетка можеше да означава удоволствие или неудоволствие, няколко разпилени трохи хляб можеха да променят целия ми ден.

Сега това вече го нямаше. Обичах го, мразех го. Но изобщо не бях го забелязвала. Сега го виждах — тъжен стар човек, седнал на маса. Какви глупаци ни прави любовта! Какви диваци!

Грешката ми беше в това, че вярвах, че трябва да се спечели. Да се заслужи. Това беше островът в мен, разбира се: представата, че всичко си има цена, за всичко трябва да се плаща. Но заслугите нямат нищо общо. Иначе бихме обичали само светци. И аз бях допускала тази грешка много пъти. С Дебелия Жан. С майка си. С Флин. Може би дори с Адриен. Най-вече със себе си, като полагах такива неимоверни усилия, за да заслужа да бъда обичана, да заслужа мястото си под слънцето, своята шепа земя, че бях пропуснала да забележа най-важното.

Сложих ръка върху неговата. Кожата му бе гладка и износена като стар плавей.

Любовта на майка ми беше изобилна, моята винаги бе навъсена, скрита. Това пак е островът, Дебелия Жан в мен. Окопаваме се като червеи. Откритостта ни тревожи. Представих си как баща ми стои на скалите, загледан в морето. Толкова часове в очакване света Марина да изпълни обещанието си. Дебелия Жан така и не бе повярвал, че Малкия Жан си е отишъл завинаги. Тялото, извадено от „Елеанор“ в Ла Гулю, изгладено и обезличено като одран тюлен, можеше да бъде на всеки. Обетът му за мълчание не беше ли договор с морето, нещо като дар — гласът в замяна на брат му? Или просто се бе превърнало в навик, някакъв каприз до момента, в който речта бе станала трудна, а в периоди на стрес дори невъзможна?

Очите му гледаха в моите. Устните му се мърдаха беззвучно.

— Какво? Какво казваш?

Стори ми се, че чух: ръждясал съскащ звук, част от дума. Малкия Жан. Изразителните му ръце се свиха в юмруци, смутени от непослушния език.

— Малкия Жан?

Той беше почервенял от усилие, мъчеше се да ми обясни, но нищо повече не излезе. Само устните му мърдаха. Посочи стените, прозореца. Ръцете му потрепваха сковано, като имитираха движението на прилива. Той жестикулираше с неочаквана точност, пъхаше ръце в джобовете си, отпускаше рамене. Брисман. После описа две линии във въздуха, една под друга, настойчиво. Големият Брисман, малкият Брисман. После махна към Ла Гулю.

Обвих ръце около него.

— Всичко е наред. Не бива да казваш нищо. Всичко е наред — той стоеше като дървена статуя в прегръдките ми, жестока карикатура на себе си, направена от небрежен скулптор. Устните му мърдаха върху рамото ми с огромно и неразбираемо безпокойство, дъхът му — кисел от цигари и кафе. Докато го държах, още чувствах как големите му ръце пърхат от двете страни на тялото, странно деликатни, сякаш се опитваше да каже нещо твърде голямо, за да бъде изразено с думи.

— Всичко е наред — повторих аз. — Няма нужда да казваш нищо. Не е важно.

Той отново започна да жестикулира: Брисман. Малкия Жан. Отново махна към Ла Гулю. Лодка? „Елеанор“? Очите му умоляваха. Дебелия Жан ме дърпаше за ръкава, още по-упорито повтаряше жеста. Никога досега не го бях виждала в такова вълнение. Брисман. Малкия Жан. Ла Гулю. „Елеанор“.

— Напиши го, щом е толкова важно — предложих аз накрая. — Ще ти донеса молив.

Порових се в едно чекмедже в кухнята и най-после намерих малък червен молив и парче хартия. Баща ми погледна, но не ги взе. Аз ги побутнах към него през масата.

Дебелия Жан поклати глава.

— Хайде. Моля те. Напиши го.

Той погледна парчето хартия. Малкият молив изглеждаше смешно нищожен между дебелите му пръсти. Баща ми започна да пише с прилежание, несръчно, без следа от онази ловкост, с която някога шиеше платна или майстореше играчки. Знаех какво е написал преди още да го погледна. Това бе единственото, което някога го бях виждала да пише. Собственото си име, Жан-Франсоа Прасто, с едър, неравен почерк. Дори бях забравила, че пълното му име е Жан-Франсоа. За мен той винаги беше Дебелия Жан, за мен и за всички останали. Никога не беше проявявал интерес към четенето, предпочиташе списания за риболов с цветни картинки, никога не пишеше — спомнях си писмата ми от Париж, останали без отговор. Винаги бях смятала, че баща ми просто не се интересува от тези неща. Сега разбрах, че той просто не ги умее.

Запитах се колко още тайни е съумял да запази от мен. Чудех се дали майка ми знаеше. Той седеше неподвижен с ръце, увиснали от двете страни на тялото, сякаш усилието при написването на името му бе изсмукала цялата му останала енергия. Разбрах, че с опитите да разговаря с мен е свършено. Поражение — или безразличие — бе разгладило чертите му в невъзмутимост, присъща на Буда. Той отново погледна към Ла Гулю.

— Всичко е наред — повторих аз и целунах хладното му чело. — Ти не си виновен.

Отвън дългоочакваният дъжд най-после бе започнал. След секунди дюната зад нас се изпълни с хиляди гласове, които съскаха и шушукаха през малките дупчици в пясъка чак до Ла Буш. Магарешките бодили блестяха с корони от дъжд. В далечината на хоризонта нощта опъна единственото си черно платно.

56

Летните нощи никога не са съвсем непрогледни и небето вече бе започнало да се прояснява, когато тръгнах бавно към Ла Гулю. Поех през дюната, където пухкавите стръкчета заешка опашка се удряха в краката ми, и се качих на покрива на бункера, за да наблюдавам прилива. На Бушу двете светлинки примигваха — едната зелена, другата червена, — за да показват положението на плаващия риф.

Изглеждаше толкова сигурен. Здраво закотвен, заедно с цялото село Ле Салан. Но сега всичко беше различно. Той вече не беше наш. Дадох си сметка, че никога не е бил. Парите на Брисман бяха създали нашата мечта, парите на Брисман, идеите на Брисман — лъжите на Брисман.

Но защо го бяха направили?

За да завземат Ле Салан. Брисман ми го беше намекнал. Земята тук все още е евтина, ако се разработи както трябва, може да донесе печалба. Само обитателите са пречка, упорито привързани към земя, която не могат нито да използват, нито да оценят, решени да живеят тук без капка мисъл и амбиция, като черупчестите животинки, които събират.

Но острата като бръснач черупка, която така ценят гастрономите и която лежи заровена до три метра дълбочина в мокрия пясък, лесно може да бъде подхваната от прилива, докато животинката подава глава, подмамено от аромата от открито море. Единственото, което бяха направили Брисман с парите си, беше да обърнат прилива и да зачакат, докато излезем от скривалищата си. Като омарите в развъдника на Геноле и Бастоне, ние дебелеехме и си живеехме, без изобщо да подозираме с каква цел сме били пощадени.

На Льо Дьовен дългът е свещен. Да платиш дълговете си е въпрос на чест. Да не го направиш е немислимо. Плажът беше погълнал всичките ни спестявания, кесиите с монети, скрити под подовите дъски и консервените кутии с банкноти, прибрани за черни дни. Заслепени от успеха си, ние бяхме взели надеждите за чиста монета. Бяхме започнали да вярваме в късмета си. В края на краищата годината беше добра.

Отново си спомних „металната свиня“ в корабостроителницата във Фромантин и как Капюсин ме попита за какво му е на Брисман да купува наводнена земя. Може би не му трябваха парцели за строеж, досетих се аз изведнъж. Може би тъкмо наводнената земя беше това, към което се стремеше.

Наводнена земя. Но за какво му е? Каква полза би могъл да има от нея?

Тогава осъзнах.

Пристанище за фериботи.

Ако Ле Салан беше наводнено — още по-добре, ако се окажеше отрязано от Ла Усиниер през Ла Буш, — тогава проходът можеше да се разшири, за да може по него да минават фериботи и да влизат в док. Събаряш къщите и наводняваш всичко. Така се получава достатъчно място за два ферибота, а може и повече. Ако поиска, Брисман би могъл да обслужва всички острови по крайбрежието, като същевременно осигурява стабилен приток от туристи към Льо Дьовен. Транспортът от и до пристанището би допринесъл за това Ла Усиниер да работи и като курорт.

Отново погледнах към Ла Бушу, чиито светлинки кротко примигваха над водата. Брисман го притежава, казах си аз. Дванайсет модула от употребявани автомобилни гуми и авиационни кабели, закрепени с бетонни тежести в океанското легло. Някога ми се струваха толкова солидни, а сега бях поразена от тяхната уязвимост. Как можахме да се доверим на нещо така несигурно? Разбира се, тогава вярвахме, че Флин е на наша страна. Мислехме се за толкова умни. Бяхме откраднали своето парче от Лез Имортел изпод носа на Брисман. А през цялото това време Брисман затвърждаваше позициите си, наблюдаваше ни, изваждаше ни от черупките ни, печелеше доверието ни, вдигаше залозите, така че когато изиграе картите си…

Изведнъж се почувствах много уморена. Главата ме болеше. Някъде над Ла Гулю се разнесе звук — тънко свистене на вятъра между скалите, промяна в тоналността на въздуха, — един-едничък ясен звук, който можеше да бъде и звън на потънала камбана, после, в цезурата между вълните — феерично затишие.

Подобно на всички вдъхновени идеи, планът на Брисман изглеждаше много прост, след като вече знаех къде да търся. Сега виждах как просперитетът ни се бе превърнал в средство за нашето унищожаване. Как бяхме манипулирани, убедени да повярваме в независимостта си, докато вървяхме право към капана. Това ли се бе опитал да ми каже Дебелия Жан? Това ли беше тайната, зазидана зад тъжните летни очи?

Въздухът беше топъл, вятърът духаше от запад, ухаеше на сол и цветя. Отдолу виждах как пясъчната ивица блести и лъже окото, че слънцето изгрява; по-нататък морето образуваше тъмносива ивица, малко по-светла от небето. „Елеанор 2“ вече беше излязла, „Сесилия“ я следваше отдалеч. Изглеждаха като джуджета на фона на облаците над тях и далечината ги правеше неподвижни.

Спомних си за друга нощ, преди много време: нощта, когато слагахме плаващия риф. Тогава нашият план ни се струваше невъзможно грандиозен, вдъхновяващ със своята мащабност. Да откраднем плажа. Да променим бреговата линия, като богове. Но планът на Брисман — идеята, скрита зад всичко това — засенчваше моите скромни амбиции.

Да открадне Ле Салан.

Единственото, което му оставаше сега, беше да сложи последното парченце от пъзела и всичко ставаше негово.

57

— Сещам се за какво си дошла толкова рано — каза Тоанет.

Минавах покрай къщата й на път за селото. Мъглата над морето се беше разстлала като свитък, тласкана от прилива, само около слънцето беше останала малка прозрачна част, която после можеше да премине в дъжд. Тоанет, облечена в дебела пелерина и с ръкавици, хранеше козата си с огризки от зеленчуци. Козата дръзко се нахвърли върху ръкава на куртката ми и аз я отблъснах с раздразнение.

Тоанет се подсмихна.

— Слънчев удар, момичето ми, сега само това е тревожното — и той може да бъде сериозен за тази негова северна кръв, но не и смъртоносен, не. Не и смъртоносен — тя се усмихна. — Почакай ден-два и той ще се върне по-безгрижен отпреди. Това успокои ли те, момиче? За това ли дойде да ме питаш?

Отне ми известно време да разбера какво имаше предвид. Всъщност аз бях така погълната от мислите си, че болестта на Флин беше отстъпила на заден план — сега, когато знаех, че е в безопасност — и се бе превърнала в тъпа болка някъде дълбоко в главата ми. Когато Тоанет заговори за това така неочаквано, почувствах как лицето ми пламва.

— Всъщност исках да видя какво прави Мерседес.

— Давам й работа — каза старицата, като погледна към къщата. — На пълно работно време. Пък и непрекъснато трябва да се оправям с неканените гости — малкият Дамиен Геноле обикаля по всяко време на деня и нощта, и Ксавие Бастоне не иска да се махне, и майка й идва да крещи като ненормална. Кълна се, че ако кракът на тази жена пак стъпи тук… Ама какво ти е? — тя ме погледна проницателно. — Не изглеждаш добре. Да не се разболяваш?

Поклатих глава.

— Тази нощ не спах добре.

— И аз не мога да кажа, че спах спокойно. Но казват, че червенокосите са по-късметлии от нас. Не се тревожи. Няма да се учудя, ако се прибере още тази вечер.

— Хей! Мадо!

Викът дойде иззад гърба ми. Обърнах се, благодарна за това, че ни прекъснаха. Бяха Габи и Летисия с покупките си за деня. Летисия ми махна повелително от върха на дюната.

— Видя ли големия кораб? — изчурулика тя.

Аз поклатих отрицателно глава. Летисия посочи неопределено към Ла Жьоте.

— Зен! Иди да видиш!

После се втурна към плажа, като повлече Габи след себе си.

— Поздрави Мерседес от мен — казах на Тоанет. — Кажи й, че мисля за нея.

— Хе — стори ми се, че старицата ме гледа с подозрение. — Може да дойда с теб. Да видя големия кораб, хе!

— Добре.

От селото се виждаше съвсем ясно: дълъг нисък силует, едва видим в бялата мъгла на Поент Гризнос. Прекалено малък за танкер, нетипичен за пътнически кораб, можеше да бъде някакъв вид товарен кораб, само че ние познавахме всички, които минаваха оттук, а той не беше от тях.

— Може да е закъсал — предположи Тоанет и ме погледна. — Или да чака отлива.

Аристид и Ксавие чистеха мрежите си в залива и аз ги попитах за мнението им.

— Може да е свързано с медузите — заяви Аристид, като вадеше голям рак от един кош. — Тука е, откакто сме излезли. Малко по-нататък от Нид’Пул, голяма работа, хе, с машини и всякакви такива неща. От правителството, или поне така разправя Жожо льо Гоелан.

Ксавие сви рамене.

— Не е ли малко голям за няколко медузи? Не е краят на света.

Аристид го изгледа мрачно.

— Няколко медузи, а? И представа си нямаш. Последния път, когато се случи такова нещо… — той преглътна забележката си и се върна към своята мрежа.

Ксавие се изсмя нервно.

— Поне Руже ще се оправи — отбеляза той. — Жожо ми каза тази сутрин. Изпратих му бутилка дьовиноаз.

— А пък аз ти казах да не бъбриш с Жожо льо Гоелан — сгълча го Аристид.

— Не съм бъбрил с него.

— По-добре си гледай работата. Ако правеше само това, може би още щеше да имаш някакъв шанс с момичето на Просаж.

Ксавие извърна поглед и се изчерви зад очилата си. Тоанет вдигна очи към небето.

— Остави момчето на мира, Аристид — каза тя с предупредителен тон.

— Е — изсумтя Аристид, — мислех, че синът на моя син има повече ум в главата.

Ксавие не му обърна внимание.

— Говорила си с нея, нали? — попита ме той тихо, точно когато се обърнах да си ходя. Аз кимнах. — Как изглежда?

— Какво те засяга как изглежда, хе? — сопна се Аристид. — Тя те направи на кръгъл идиот, няма две мнения. А колкото до баба й…

Тоанет се изплези на Аристид така неочаквано, че ме накара да се усмихна.

Ксавие обърна гръб и на двамата, свенливостта му бе отстъпила място на безпокойството.

— Добре ли е? Иска ли да ме види? Тоанет не ми казва.

— Тя е объркана — отвърнах аз. — Не знае какво иска. Дай й време.

Аристид подсмръкна.

— Нищо не й давай! — отсече той. — Тя пропиля шанса си, хе. Ще има и други момичета, по-добри от нея. По-прилични.

Ксавие не каза нищо, но аз видях изражението му. Тоанет се наежи.

— По-прилични? От моята Мерседес!

Аз бързо сложих ръка на раменете й.

— Ела. Няма смисъл.

— Няма да го оставя, докато не си вземе думите назад!

— Моля те, Тоанет. Хайде — аз отново погледнах към кораба, странно заплашителен на бледия хоризонт. — Кои са онези там? — промърморих по-скоро на себе си. — Какво търсят там?

Тази сутрин всички в селото като че ли се чувстваха неловко. Когато отидох в магазина на Просаж за хляб, видях, че зад тезгяха няма никой и чух викове от задната стаичка. Взех си каквото ми трябваше, като оставих парите до касата. Зад гърба ми Омер и Шарлот продължиха да се карат, гласовете им витаеха като призраци в застиналия въздух. Майката на Гислен и Дамиен миеше кошчета за омари край развъдника, вързала парче плат около главата си. При Анжело нямаше никого, освен Матиас, седнал сам на чаша кафе с дьовиноаз. Навън не се мяркаха много туристи, може би заради мъглата. Въздухът беше тежък, миришеше на дим и приближаващ дъжд. На никого като че ли не му се говореше.

На връщане към къщи с покупките в ръка задминах Ален. И той като жена си изглеждаше затворен в себе си, с безцветно лице. Зъбите му стискаха фас „Житан“. Кимнах за поздрав.

— Днес не кълве ли?

Ален поклати глава.

— Търся сина си — каза той. — И когато го намеря, кълна се, ще съжалява.

Изглежда, Дамиен не се беше прибрал цяла нощ. Гневът и тревогата бяха прокарали дълбоки бръчки между междите и около устата на Ален.

— Не може да е стигнал далеч — успокоих го аз. — Колко далеч може да избяга на остров?

— Достатъчно — отговори Ален с беззвучен глас. — Взел е „Елеанор 2“.

Оставили я на котва в Ла Гулю, обясни той. Ален имал намерение на сутринта да отиде до Ла Жьоте с Гислен, за да огледат за медузи.

— Мислех, че и момчето ще иска да дойде — горчиво каза той. — Да се поразсее.

Но когато слезли на плажа, от „Елеанор 2“ нямало и помен. Никъде не се виждала, а малката плоскодънна лодка, която използвали при силен прилив, била на котва до шамандурите.

— Какво си въобразява? — питаше Ален. — Тази лодка е прекалено голяма, за да я управлява сам. Ще я разбие. И накъде я е подкарал, по дяволите, в ден като днешния?

Осъзнах, че може би съм видяла „Елеанор 2“ от покрива на бункера рано сутринта. Колко часа беше? Три? Четири? „Сесилия“ също беше излязла, макар и само да огледа кошовете с омари в залива. Още тогава имаше мъгла и Бастоне бяха решили да не рискуват да налетят на пясъчните плитчини.

Когато му казах, Ален пребледня.

— На какво си играе това момче, а? — изстена той. — Ох, само да го намеря… нали не мислиш, че е направил някоя глупост, а? Като например да стигне до континента!

Разбира се, че не. „Брисман 1“ пътува цели три часа от Фромантин до тук, а и от острова до континента има няколко доста коварни места.

— Не знам. Защо да го прави?

Ален ме погледна с неудобство.

— Казах му някои истини. Нали знаеш какви са момчетата — той разглеждаше втренчено кокалчето на палеца си. — Може да съм прекалил малко. А той си взе и някои неща от къщи.

— А-ха.

Това ми се стори сериозно.

— Откъде да знам, че е такъв глупак? — избухна Ален. — Казвам ти, само да ми падне… — той млъкна, уморен и стар. — Ако нещо му се случи, Мадо, ако стане нещо с Дамиен… Ще ми кажеш, ако го видиш, нали? — Ален неочаквано ме погледна като обезумял от безпокойство. — Той ти се доверява. Кажи му, че няма да му се карам. Просто искам да е жив и здрав.

— Ще му кажа — обещах аз. — Сигурна съм, че не е стигнал далеч.

58

Към обяд мъглата се поразсея. Небето се оцвети в каменно сиво, вятърът се усили и приливът отново се смени с отлив. Бавно тръгнах към Ла Гулю, изпълнена с повече тревога, отколкото бях показала при оптимистичното си сбогуване с Ален. След случая с медузата ми се струваше, че всичко е на път да се разпадне, дори времето и приливите заговорничат срещу нас. Сякаш Флин беше добра фея, която си бе отишла заедно с късмета ни.

Когато стигнах Ла Гулю, плажът беше почти пуст. В първия миг това ме изненада, после си спомних предупреждението за медузи и видях нещо бяло на брега, твърде плътно, за да бъде пяна. Мрежите бяха паднали и приливът беше изхвърлил десетки медузи на брега, които помътняваха, преди да умрат. По-късно трябваше да организираме почистване на плажа. Като знаех колко опасни са тези създания, реших, че колкото по-скоро го направим, толкова по-добре.

Точно над линията на прилива забелязах човек, загледан във водата от същото място, на което бе стоял Дамиен предишната вечер. Можеше да бъде всеки: избеляла рибарска куртка, лице, скрито под широката периферия на шапката. Във всички случаи островитянин. Но аз разбрах кой е.

— Здравей, Жан-Клод. Или да те наричаме Брисман 2?

Сигурно ме беше чул да приближавам, защото бе готов с отговора.

— Мадо. Марен ми каза, че знаеш — той вдигна парче плавей от брега и побутна с него една от умиращите медузи. Забелязах, че под куртката ръката му е бинтована. — Не е толкова лошо, колкото си мислиш. Никой няма да остане без покрив над главата. Повярвай ми, всички в Ле Салан ще живеят по-добре отпреди. Наистина ли мислиш, че бих допуснал да ти се случи нещо лошо?

— Не знам какво да очаквам от теб — отвърнах аз хладно. — Не знам дори как да те наричам.

Стори ми се, че това го засегна.

— Можеш да ме наричаш Флин — каза той. — Това е фамилното име на майка ми. Нищо не се е променило, Мадо.

В гласа му имаше достатъчно нежност, за да ме накара да заплача. Затворих очи и оставих хладът пак да ме обгърне, доволна от това, че не се опита да ме докосне.

— Всичко се промени! — чух се да повишавам тон и бях безсилна да се овладея. — Ти ни излъга! Излъга мен!

Лицето му стана сурово. Стори ми се, че му е зле, беше блед и изпит. На лявата му буза имаше ивица изгоряла кожа. Ъгълчетата на устните му бяха леко увиснали.

— Аз ти казвах това, което искаше да чуеш. Правех каквото поискаш. Доскоро това ти харесваше.

— Но ти не го правеше за нас, нали? — не можех да повярвам, че се опитва да оправдае предателството си. — Ти се грижеше за Брисман номер едно. И той ти плати за това, нали? Партньорство в бизнеса със съответната банкова сметка.

Флин с неочаквана злоба ритна едно от бледите създания на пясъка.

— Нямаш представа какво е — каза той. — Откъде би могла да знаеш? Никога не си искала нищо, освен това място. Никога не си страдала, че живееш в чужда къща, където на никого не му пука за теб, че нямаш пари, хубава работа, бъдеще. Аз исках нещо повече. Ако исках да живея така, щях да си остана в Кери — Флин погледна разкъсаната медуза и отново я ритна. — Отвратителни твари — изведнъж вдигна глава и аз прочетох предизвикателство в погледа му. — Кажи ми истината, Мадо. Никога ли не си се питала какво щеше да бъде, ако нещата стояха другояче? Никога ли не си се изкушавала поне малко?

Аз не обърнах внимание на въпроса му.

— Защо точно Ле Салан? Защо не си остана тихо и кротко в Ла Усиниер да си гледаш работата?

Устата му се изкриви.

— Брисман не е лесен. Той обича да държи нещата в свои ръце. Не ме посрещна с разтворени обятия, нали знаеш. Трябваше му време. Да състави план. Да го разработи. Можеше да ме държи на разстояние с години. Никак нямаше да му бъде зле.

— И ти ни остави да се грижим за теб, докато спечелиш благоволението му с наша помощ.

— Аз си платих! — сега гласът му звучеше гневно. — Работих. На никого не дължа нищо — той рязко махна със здравата си ръка, като подплаши няколко чайки и те се разпищяха из въздуха. — Не знаеш какво е — повтори Флин по-тихо. — Прекарах половината си живот в бедност. Майка ми…

— Но Брисман ти е изпращал пари — възразих аз.

— Пари за… — той прехапа устни и не довърши изречението. — Не бяха достатъчно — каза накрая с равен глас. — Съвсем не бяха достатъчно — Флин отвърна на презрителния ми поглед с предизвикателна гримаса.

Мълчание, надвиснало като облаци.

— Е — казах аз равнодушно, — кога ще стане? Кога ще махнете Бушу?

Това го завари неподготвен.

— Кой ти каза, че ще го направим?

Аз свих рамене.

— Очевидно е. Всички дължат пари на Брисман. Всички разчитат да спечелят много от този сезон. Имат да му връщат куп пари. Но без рифа хората ще бъдат принудени да продадат къщите си на смешна цена, за да изплатят дълговете си, и година по-късно Брисман ще може да използва земята. После само ще чака приливите да се усилят и ще започне да строи новото пристанище за фериботи. Отгатнах ли?

— Почти — призна той.

— Негодник! — възкликнах аз. — Твоя ли беше идеята или негова?

— Моя. Е, всъщност, наша — Флин сви рамене. — Щом можеш да откраднеш плаж, защо не цяло село? Защо не цял остров? Брисман и без това вече притежава половината. Останалото държи в ръцете си. Прави ме свой партньор. И сега… — той забеляза изражението ми и се намръщи. — Не ме гледай така, Мадо. Не е толкова лошо, колкото си мислиш. Има възможност за всеки, който поиска да се възползва.

— Каква възможност?

Флин се обърна и ме погледна с блеснали очи.

— О, Мадо, наистина ли ни мислиш за чудовища? Брисман има нужда от работници. Помисли само какво може да донесе едно пристанище на острова. Работа. Пари. Живот. Ще има работа за всички в Ле Салан. По-добра от тази, която имат сега.

— Срещу определена цена, предполагам — и двамата знаехме как разсъждава Брисман.

— Е, и? — стори ми се, че най-после долових в гласа му желание да се защити. — Какъв е проблемът? Какво лошо има? Добри пари, добра сделка. Тук няма никаква организация, всеки тегли в различна посока. Има земя, която не се използва, защото никой не е достатъчно предприемчив или богат, за да я разработи. Брисман може да промени това. Всички го знаете, само че от гордост и инат не го признавате.

Аз го гледах втренчено. Той като че ли искрено вярваше в нещата, които казваше. За секунда почти ме убеди. Картината беше привлекателна: създаване на ред от хаоса. Това е евтин трик, небрежен чар: като краткото проблясване на слънцето във водата, което отвлича вниманието — само за миг — от скалите отпред.

— Ами старите хора? — възкликнах аз, най-после намерила слабото място в разсъжденията му. — Какво ще правят онези, които не могат или не искат да работят за вас?

Флин сви рамене.

— Винаги могат да отидат в Лез Имортел.

— Няма да се съгласят. Те са саланци. Знам, че няма да отидат там.

— Мислиш ли, че ще имат избор? Е, и без това скоро ще разберем — добави той с по-кротък тон. — Тази вечер ще има събрание при Анжело.

— По-скоро — по-добре, докато бреговите инспектори са още тук.

Флин ме погледна с одобрение.

— О, значи си забелязала кораба.

— Така ще ви бъде по-лесно да махнете Бушу — презрително отвърнах аз. — Както ми каза веднъж, това е незаконно. Няма планове. Предизвикало е щети. Достатъчно е само да пошушнете на когото трябва, а после да седнете със скръстени ръце и да чакате бюрократите да ви свършат мръсната работа.

Трябваше да призная, че хрумването беше много изобретателно. Саланци се страхуват от бюрократи с власт. Там, където динамитът не върши работа, може да се използва писалка и хартия.

— Нямахме намерение да го правим веднага, но щяхме да намерим повод да ги повикаме по-нататък — каза Флин. — Предупреждението за медузи е достатъчно подходящо. Жалко само, че аз станах жертвата — той се намръщи и посочи бинтованата си ръка.

— Ти ще дойдеш ли тази вечер? — попитах, без да обръщам внимание на последните му думи.

Флин се усмихна.

— Не мисля. Може би ще се върна на континента и ще ръководя бизнеса от другата страна. Едва ли ще има място за мен в Ле Салан, след като всички чуят какво има да им каже Брисман.

За миг бях почти убедена, че ще ме помоли да тръгна с него. Сърцето ми се преметна като умираща риба, но Флин вече се беше обърнал. Изпитах смътно чувство на облекчение от това, че не ме помоли: накрая поне беше искрен, без повече преструвки.

Мълчанието се разстла между нас, огромно като океан. Далеч зад плитчините се чуваше съскането на вълните. Изненадах се, че се чувствам толкова малка, куха като изсъхнал плавей, лека като пяна. Облаците бяха опънали ярка лента около слънцето. Като примижах на тази измамна светлина, ми се стори, че видях лодка в далечината зад Ла Жьоте. Сетих се за „Елеанор 2“ и се загледах по-внимателно, но там вече нямаше нищо.

— Всичко ще се нареди, ще видиш — каза Флин. Гласът му ме върна отново в действителността. — За теб винаги ще има работа. Брисман мисли да отвори галерия в Ла Усиниер или дори на континента и ти да работиш там. Ще се погрижа да ти намери хубава къща. Ще ти бъде много по-добре, отколкото в Ле Салан.

— Какво те засяга? — процедих аз. — При теб нали всичко е наред?

Тогава той ме погледна и лицето му стана безизразно.

— Да — каза накрая с твърд, безгрижен глас. — При мен всичко е наред.

59

Отидох на събранието късно. В девет часа в бара вече се вдигаше глъчка и гъмжеше от хора. Още от „Рю дьо л’Осеан“ чувах викове, тропот и удари по масите. Когато надникнах през прозореца, видях Брисман да стои на бара с чаша дьовиноаз в ръка и с вид на снизходителен учител пред група буйни ученици.

Флин не беше там. Не очаквах да бъде — присъствието му несъмнено би превърнало и без това хаотичното събиране в бунт или побой, — но аз почувствах странна болка от липсата му. Пропъдих я, ядосана на себе си.

Липсваха и други познати лица: Геноле и Просаж — вероятно тръгнали да търсят Дамиен, — Ксавие, Дебелия Жан. Иначе повечето хора от Ле Салан присъстваха, дори жените и децата. Хората седяха нагъсто край масите, вратата зееше отворена, за да има място за още хора. Нищо чудно, че Анжело изглеждаше смаян: тази вечер поръчките щяха да достигнат рекордни количества.

Отвън приливът почти бе стигнал връхната си точка, опърпан сигнално червен облак закриваше хоризонта.

Вятърът също леко се беше променил, кривнал на юг, както става често преди буря. Във въздуха дебнеше хлад.

Въпреки това аз останах на прозореца, като се мъчех да различа гласовете на говорещите — не ми се влизаше вътре. Виждах Аристид, седнал наблизо с Дезире, която го държеше за ръка, до тях забелязах Филип Бастоне със семейството му, дори Летисия и кучето Петрол. Макар че не видях Аристид да говори направо с Филип, ми се стори, че позата му не е агресивна както обикновено, някак по-отпусната, сякаш изпод тялото му беше измъкната важна подпора. След новината за Мерседес самоувереността на стареца бе значително намаляла и въпреки сприхавите забележки той изглеждаше объркан и жалък.

Изведнъж чух шум откъм залива зад мен. Обърнах се и видях Ксавие Бастоне и Гислен Геноле да крачат забързани по пътеката от дюната със сериозни физиономии. Те не ме видяха, но веднага тръгнаха към солния канал, сега пълен с морска вода от прилива, където „Сесилия“ стоеше на котва.

— Нали няма да излизате в морето тази вечер? — провикнах се аз, като видях, че Ксавие започва да вади котвите.

Гислен ме погледна мрачно.

— Видели са лодка оттатък Ла Жьоте — бързо ми каза той. — Не можем да бъдем сигурни при тази мъгла, но трябва да отидем и да проверим.

— Не казвай на дядо — помоли ме Ксавие, докато се бореше с двигателя на „Сесилия“. — Ще полудее, ако научи, че излизам с Гислен в такава нощ. Все разправя, че безотговорността на Геноле е убила баща ми. Но ако Дамиен е там и не може да се върне…

— Ами Ален? — попитах аз. — Не може ли поне той да дойде с вас?

Гислен сви рамене.

— Той тръгна за Ла Усиниер с Матиас. Нямаме време. Трябва да изкараме „Сесилия“, преди вятърът да се е засилил.

Аз кимнах.

— Късмет! И внимавайте.

Ксавие ми се усмихна срамежливо.

— Ален и Матиас са вече в Усиниер. Някой трябва да отиде там и да им съобщи новината. Да им каже, че отиваме да помогнем.

Двигателят изръмжа и заработи. Докато Гислен стоеше на носа на „Сесилия“, Ксавие подкара малката лодка от солния канал към Ла Гулю, а оттам към открито море.

60

Аристид още седеше в бара и тъй като предпочитах да не му обяснявам за изчезването на Ксавие и „Сесилия“, реших лично да отида в Ла Усиниер, за да предам съобщението.

Когато пристигнах, беше почти тъмно. И студено: вятърът, който в ниското на Ле Салан духаше умерено, в най-южната част на острова пищеше в жиците и бясно развяваше флаговете. Небето беше гневно, бледата ивица над плажа вече до половината се губеше в яркопурпурните облаци, вълните бяха сложили бели нашивки, птиците бяха накацали по тях в очакване. Жожо льо Гоелан слизаше от крайбрежната алея с табела в ръце, на която пишеше, че поради лошото време вечерният рейс на „Брисман 1“ до Фромантин е отменен. Двама туристи с мрачни физиономии вървяха след него, като влачеха куфарите си и протестираха.

На алеята не се виждаше нито Ален, нито Матиас. Аз застанах до крайбрежната стена, присвих очи и огледах Лез Имортел, като потрепервах от студ и съжалявах, че не съм си взела палтото. Изведнъж от кафенето зад мен се надигнаха гласове, сякаш някой беше отворил вратата.

— Я, това е Мадо, ma soeur, хе, дошла е да ни навести.

— На малката Мадо като че ли й е студено, хе, май че направо замръзва.

Това бяха двете стари монахини, сестра Екстаз и сестра Терез, които излизаха от „Ша Ноар“ с чаши кафе с дьовиноаз.

— Защо не влезеш вътре, Мадо? Да пийнеш нещо топло?

Аз поклатих отрицателно глава.

— Благодаря. Добре съм си.

— Пак този лош южен вятър — отбеляза сестра Терез. — Брисман казва, че той е донесъл медузите. Появяват се на всеки…

— … трийсет години, като епидемия, ma soeur, когато приливите тръгнат от Гълфстрийма. Лоша работа.

— Помня последния път — каза сестра Терез. — Той чакаше ли, чакаше в Лез Имортел, наблюдаваше приливите и отливите…

— … но тя никога не се върна, нали, ma soeur — двете монахини поклатиха глави. — Не, никога не се върна. Никога, никога. Изобщо.

— Коя е тази „тя“, за която говорите? — попитах аз.

— Онова момиче, разбира се — монахините ме погледнаха. — Той беше влюбен в нея. И двамата бяха, братята.

Братята? Гледах монахините стъписана.

— Имате предвид баща ми и Малкия Жан?

— Лятото на черната година — сестрите кимнаха и се усмихнаха. — Помним го отлично. Тогава бяхме млади…

— … по-млади от сега във всеки случай…

— Тя каза, че заминава. Даде ни писмо.

— Кой? — попитах съвсем объркана. Сестрите спряха черните си очи върху мен.

— Момичето, разбира се — нетърпеливо отговори сестра Екстаз. — Елеанор.

Това име така ме изненада, че отначало дори не чух звъна на камбаната: той отекваше монотонно в пристанището, отскачайки от водата като камък. Няколко души излязоха на групичка от „Ша Ноар“, за да видят какво става. Някой ме блъсна, разля питие. Когато отново се обърнах след кратката суматоха, сестра Терез и сестра Екстаз бяха изчезнали.

— Какво е намислил отец Албан, та удря камбаната по това време? — мързеливо попита Жоел с цигара, увиснала между устните. — Сега няма служба, нали?

— Не мисля — каза Рене Лоайон.

— Може да има пожар — обади се Люка Пинос, братовчедът на кмета.

Повечето хора решиха, че пожарът е най-вероятното предположение: на малък остров като Льо Дьовен няма служби за спешни случаи, така да се каже, и църковната камбана често е най-бързият начин за вдигане на тревога. Някой извика „Пожар!“ и всички се засуетиха, още подпийнали хора започнаха да се блъскат на вратата, но както забеляза Люка, в небето нямаше червено сияние и не миришеше на дим.

— През петдесет и пета бихме камбаната, когато старата църква беше ударена от гръм — обяви старият Мишел Дийодоне.

— Случило се е нещо оттатък Лез Имортел — каза Рене Лоайон, който стоеше на върха на крайбрежната стена. — Виждам нещо на скалите.

Беше лодка. Лесно я забелязахме, след като вече знаехме къде да погледнем — на сто метра навътре в морето, заседнала на същите скали, в които се бе заклещила „Елеанор“ миналата година. Дъхът ми секна. От такова разстояние, без да се вижда платното, не можеше да се каже дали е някоя от саланските лодки.

— Голяма е — авторитетно заяви Жоел. — Сигурно стои там от часове. Няма защо да се паникьосвате сега — той стъпка цигарата си с ботуш.

Жожо льо Гоелан не беше сигурен.

— Трябва да осветим там — предложи той. — Може да има какво да се спаси. Ще докарам трактора.

Хората вече се трупаха по крайбрежната стена. Църковната камбана приключи работата си и замлъкна. Тракторът на Жожо несигурно си запроправя път по неравния плаж към водата, мощната му светлина се стелеше по водата.

— Сега я виждам — каза Рене. — Цяла е, но не за дълго.

Мишел Дийодоне кимна.

— Приливът е прекалено висок, за да стигнем до нея дори с „Мари Жозеф“. А и в такава буря… — той красноречиво разпери ръце. — Жалко за собственика, с лодката е свършено.

— О, Боже! — беше Пол Лакроа, майката на Жоел, застанала над нас на крайбрежната алея. — Има човек във водата!

Всички лица се обърнаха към нея. Светлината от трактора беше твърде ярка: сред отраженията й се виждаше само тъмният корпус на пострадалата лодка.

— Загасете светлината! — провикна се кметът Пинос, пристигнал току-що с отец Албан.

Отне ни секунди, докато очите ни свикнат с тъмнината. Сега морето изглеждаше черно, лодката — сянка от индиго. Като напрягахме зрението си, ние се опитвахме да различим по-светло петно сред вълните.

— Виждам ръка! Човек във водата!

На известно разстояние от мен, някъде вляво, изпищя глас, който едва разпознах. Обърнах се и видях майката на Дамиен с лице, станало неузнаваемо от тревога под дебел островен шал. Ален стоеше на стената с бинокъл, но от южния вятър, който духаше в лицето му, и нарастващата височина на вълните не вярвах да вижда по-добре от нас. Матиас стоеше до него, загледан безпомощно във водата.

Майката на Дамиен ме видя и се затича през пясъка към мен, като шапката й се ветрееше.

— Това е „Елеанор 2“! — тя се притисна към мен задъхана. — Знам, че е тя! Дамиен!

Аз се опитах да я успокоя.

— Не знаете дали е така — отвърнах аз колкото може по-спокойно. Но тя не можеше да се успокои. Започна да издава пронизителни пискливи звуци, полуридания, полудуми. Успях няколко пъти да различа името на сина й, но нищо повече. Осъзнах, че не съм споменала факта, че Ксавие и Гислен са взели „Сесилия“, но ако кажех за това сега, само щях да влоша нещата.

— Ако там има някой, трябва да се помъчим да го стигнем, нали? — беше кметът Пинос, почти пиян, но все пак се опитваше ловко да овладее ситуацията.

Жожо льо Гоелан поклати глава.

— Не с моята „Мари Жозеф“ — неумолимо отсече той.

Но Ален вече тичаше по пътеката под алеята към пристанището.

— Само се опитай да ме спреш! — провикна се той.

„Мари Жозеф“ със сигурност беше единственият плавателен съд, достатъчно стабилна да маневрира близо до заклещената лодка, но дори с нея спасителната операция бе почти невъзможна в такова време.

— Там няма никой! — извика Жожо възмутен и хукна по плажа след Ален. — Не можеш да я изкараш сам!

— Тогава върви с него! — пришпорих го аз. — Ако момчето е там…

— Ако е така, с него е свършено — промърмори Жоел. — Няма смисъл, и ние ще го последваме.

— Тогава аз отивам! — и се заизкачвах по стъпалата към „Рю дез Имортел“, като прескачах по едно. На скалите имаше лодка: саланец беше в опасност. Въпреки тревогата сърцето ми пееше. Обхвана ме свирепа радост — ето какво е да бъдеш островитянин, ето какво е да се чувстваш на мястото си: никое друго място не изисква от теб такава преданост, такава непоклатима, отзивчива любов.

До мен тичаха хора. Видях отец Албан и Матиас Геноле: бяха недалеч, зад тях тичаше Омер с най-бързата скорост, на която беше способен. Марен и Адриен надничаха през осветения прозорец на „Ла Маре“. Тълпи от усиниерци гледаха със смущение и недоверие как тичаме. Не им обръщах внимание. Тичах към пристанището.

Ален беше вече там. Много хора стояха на кея и го зяпаха, но малцина бяха склонни да се качат заедно с него на „Мари Жозеф“. Матиас крещеше от улицата, зад гърба му се чуваха още гласове. Мъж в избеляла рибарска куртка, застанал с гръб към мен, се суетеше с платната на „Мари Жозеф“. Когато Омер ни настигна задъхан, мъжът се обърна и аз познах Флин.

Нямаше време да реагирам. Той срещна погледа ми, после обърна глава почти с безразличие. Ален вече се настаняваше на щурвала. Омер се бореше с непознатия за него двигател. Застанал на пристана, отец Албан опитваше да успокои майката на Дамиен, която дойде малко след останалите. Ален ми хвърли бърз поглед, сякаш преценяваше дали мога да помогна, после кимна.

— Благодаря ти.

Хората продължаваха да се тълпят около нас, някои се опитваха да помогнат с каквото могат. Хвърляха видимо хаотично най-различни неща на борда на „Мари Жозеф“: абордажна кука, навито въже, кофа, електрическо фенерче. Някой пъхна в ръцете ми манерка с бренди; друг даде на Ален чифт ръкавици. Когато се оттласнахме от кея, Жожо льо Гоелан ми хвърли куртката си.

— Гледай да не я намокриш, хе? — каза той сърдито.

Излизането от пристанището бе коварно лесно. Въпреки че лодката малко се олюляваше, пристанището беше на завет и ние с известно усилие я прокарахме по тесния централен канал към открито море. Около нас над водата стърчаха шамандури и малки гумени лодки и аз се наведох от носа, за да ги избутам от пътя ни, докато минавахме.

После морето ни връхлетя. За краткото време, което ни беше необходимо, за да се организираме, вятърът се беше вдигнал и сега стенеше в автомобилните гуми и разпиляваше пръски, твърди като чакъл. „Мари Жозеф“ беше добра товарна гемия, но не беше направена за лошо време. Газеше ниско като кораб за стриди и вълните се разбиваха в носа й. Ален изруга.

— Виждате ли я? — извика той към Омер.

— Виждам нещо — изкрещя последният срещу вятъра. — Но все още не знам дали е „Елеанор 2“.

— Обърнете я! — изрева Ален. Едва чувах гласа му. Пръските вода ме заслепяваха. — Трябва да застанем с носа към вятъра.

Виждах какво има предвид. Плаването срещу вятъра беше сложна работа, но вълните бяха достатъчно високи, за да ни метнат през борда, ако им се оставим. Движехме се влудяващо бавно, като яхвахме някоя вълна само за да ни захлупи следващата. „Елеанор 2“ — ако това наистина беше тя — едва се виждаше благодарение на бесните гребенчета пяна около нея. От човека, който уж бяхме видели във водата, сега нямаше и следа.

Двайсет минути по-късно аз вече не знаех дали сме изминали и няколко десетки метра: нощно време разстоянията залъгват, а и морето привличаше цялото ни внимание. Смътно долавях присъствието на Флин в дъното на лодката, където изгребваше вода, но нямаше време да мисля за това, нито да си спомням за последния път, когато заедно с него бяхме попаднали в подобна ситуация.

Още виждах светлините на Лез Имортел, струваше ми се, че в далечината чувам гласове. Ален освети морето с фенерчето си. Водата изглеждаше сиво-кафява на слабата светлина, но най-после забелязах пострадалата лодка, сега по-близо и разпознаваема. Разцепена почти на две върху хребета на една скала.

— Това е тя! — вятърът открадна тревогата от гласа на Ален и той прозвуча тънък и далечен, като писък в тръстиката. — Лягай долу! — към Флин, който се бе подал толкова напред, че почти висеше от носа на „Мари Жозеф“. За секунда мярнах нещо във водата, нещо бледо, което не беше пяна. Видях го за миг, после то сякаш се търкулна във вълната.

— Виждам човек! — изкрещя Флин.

Ален се втурна към носа, като остави на Омер да управлява лодката. Аз грабнах въже и понечих да го хвърля, но злостен повей на вятъра го върна обратно в лицето ми — мокро — и то ме удари бясно през очите. Паднах назад със затворени очи, които се пълнеха със сълзи. Когато успях отново да ги отворя, забелязах, че светът наоколо е странно нефокусиран, като в мъгла различавах ту Флин, ту Ален, които се държаха един за друг в отчаян трапец, докато под тях морето съскаше и се мяташе. И двамата бяха мокри до кости. Ален бе преметнал въжето през глезена си, за да се задържи на борда, Флин, който държеше въжена примка, се беше изтеглил напред, забил единия си крак в стомаха на Ален, а другия притиснал в борда на „Мари Жозеф“ и разперил широко ръце в порива на вятъра. За миг видях нещо бяло. Флин се гмурна, за да го хване, и не улучи. Зад нас Омер се бореше да удържи носа на лодката срещу вятъра. „Мари Жозеф“ се мяташе като болна, Ален залитна, вълна заля него и Флин и блъсна лодката на една страна. Върху главите на всички се изля студена вода. За секунда се уплаших, че двамата са паднали зад борда. Носът на „Мари Жозеф“ затъна, като се подаваше едва на сантиметър над повърхността. Аз правех каквото можех, за да изгреба водата, докато изведнъж в полезрението ми попаднаха скалите, поразително близки. После се чу ужасяващ звук от корпуса на лодката — стъргане и пукане, силно като гръмотевица. Нервите ни се изопнаха в очакване, но се оказа, че „Елеанор 2“ е поддала, като гръбнакът й най-после се бе пречупил и разпаднал на две части върху кадифените скали. Въпреки това ние далеч не бяхме в безопасност, защото ни носеше към плаващите отломки. Усетих как нещо издрънча в корпуса на лодката. Нещо като че ли се бе закачило отдолу — и после една вълна ни подхвана и „Мари Жозеф“ отскочи от скалата тъкмо навреме, като Омер използваше абордажната кука, за да ни освободи от плаващите късове. Вдигнах глава. Ален все още удържаше позицията си на носа, но Флин го нямаше. Само след миг обаче го видях да изплува отново изпод стена от вода с въже в ръцете. Нещо се мярна за кратко в полезрението ми, докато той и Ален го дърпаха. Нещо бяло.

Колкото и да ми се искаше да разбера какво става, аз трябваше да продължа да изгребвам вода: „Мари Жозеф“ беше толкова пълна, колкото можеше да поеме. Чух викове и вдигнах глава, но гърбът на Ален не ми даваше видимост. Изгребвах вода още поне пет минути, докато се отдалечихме от онези ужасни скали. Стори ми се, че откъм Лез Имортел долетя далечен, призрачен смях.

— Кой е? — изкрещях аз. Вятърът открадна гласа ми на излизане от устата. Ален не се обърна. Флин се бореше с парче брезент в дъното на лодката. Този брезент ми пречеше да видя каквото и да било.

— Флин! — разбрах, че ме е чул, погледна ме бързо, после се обърна. Нещо в лицето му ми подсказа, че новините не са добри. — Дамиен ли е? — изкрещях отново. — Жив ли е?

Флин ме отблъсна назад с ръка, още частично омотана в увисналия бинт.

— Няма смисъл — извика той едва чуто над шума на вятъра. — Свършено е.

С прилив откъм кърмата ние бързо заплавахме към пристанището; вече ми се струваше, че вълните започват да затихват. Омер погледна въпросително Ален, Ален му отвърна със слисани и неразбиращи очи. Флин сведе глава, взе кофа и започна да изгребва вода, макар че вече не беше толкова необходимо.

Сграбчих го за ръката и го накарах да ме погледне.

— За Бога, Флин, кажи ми! Дамиен ли е?

Тримата мъже обърнаха едновременно глави към брезента, после към мен. Изражението на Флин беше многозначително, загадъчно. Той сведе поглед към ръцете си, разранени от мокрите въжета.

— Мадо — каза ми накрая, — баща ти е.

61

Помня всичко като на картина, безмилостно платно на Ван Гог с разярени пурпурни небеса и замазани лица сред тишина. Помня, че лодката се мяташе ритмично като сърце. Помня как вдигнах ръце към лицето си и видях кожата — бледа и подгизнала от морската вода. Струва ми се, че припаднах.

Дебелия Жан лежеше до половината покрит с брезент. За пръв път наистина виждах масивната му фигура, мъртвата и тромаво отпусната тежест. Обувките му бяха паднали някъде и краката му изглеждаха малки в сравнение с останалата част от тялото, почти фини. Когато слушаме за смъртта, често ни казват, че смъртта прилича на сън, на покой. Дебелия Жан приличаше на животно, паднало в капан. На допир плътта му беше гумена като на прасе в кланица: устата отворена в озъбена гримаса, раздалечила устните му и разкрила жълти зъби, сякаш в последния момент пред лицето на смъртта той най-после се бе сдобил с глас. Не чувствах онова вцепенение, за което говорят повечето опечалени, това милосърдно усещане за нереалност. Вместо това бях изпълнена с непреодолим гняв.

Как беше посмял да направи това? След всичко, което бяхме преживели заедно, как се бе осмелил? Аз му имах доверие, бях му се разкрила, бях се опитала да направя така, че да започнем отначало. Така ли се отнасяше той с мен? Така ли се отнасяше със себе си?

Някой ме улови за ръката: аз удрях с юмруци безжизненото тяло на баща си. Сякаш удрях по месо.

— Мадо, моля те — това беше Флин. Гневът ми отново избухна: без да се замисля, аз се завъртях и го ударих в устата. Той отскочи. Залитнах назад и паднах на палубата. За малко зърнах звездата Сириус иззад плаващите облаци. Звездите се удвоиха, утроиха и накрая изпълниха небето.

По-късно научих, че са намерили Дамиен да се крие в хангара за стоки на „Брисман 1“, премръзнал и огладнял, но здрав и читав. По всяка вероятност той се бе опитал да избяга на континента с ферибота, чийто рейс беше отменен.

Гислен и Ксавие така и не стигнали до Лез Имортел. Часове наред опитвали, но накрая се принудили да върнат „Сесилия“ в Ла Гулю и се прибрали в селото точно когато доброволците от Ла Усиниер се завръщали по домовете.

Мерседес продължила да чака. Тя срещнала Аристид в селото и двамата вдигнали хубав скандал, в който забравили за всякакви задръжки. Срещата й с Ксавие и Гислен била по-сдържана. И двамата били уморени, но странно въодушевени. Усилията им в морето се оказали безплодни, но станало ясно, че между тях се е възцарило ново разбирателство. Доскоро заклети врагове, сега те били почти приятели, както някога. Аристид нахокал внука си за това, че взел „Сесилия“, но за пръв път Ксавие не му обърнал никакво внимание. Вместо това повикал Мерседес настрана с усмивка, много различна от обичайното му срамежливо поведение, и макар да било твърде рано да се говори за помирение между тях, Тоанет тайно се надявала на благоприятен изход.

На „Мари Жозеф“ аз се разболях от хрема, която за една нощ се превърна в пневмония. Може би затова не помня почти нищо от случилото се: една-две размазани картини и нищо повече. Тялото на баща ми, преместено върху одеяло, разпънато на кея. Резервираните Геноле, които се прегръщат с ожесточена и невъздържана страст. Отец Албан, застанал в търпеливо очакване с расо, вдигнато над рибарските му ботуши. Флин.

Едва след седмица започнах ясно да осъзнавам какво става около мен. Дотогава всичко беше в мъгла, в неестествено ярки цветове, без звук. Дробовете ми бяха пълни с бетон, от треската ме болеше цялото тяло.

Веднага ме преместиха в Лез Имортел, където още беше лекарят за спешна помощ от континента. Постепенно, когато треската премина, аз се опомних в стая с бели стени, с цветя, с подаръци, оставени като дарове до вратата от непрекъснатия поток от посетители. Отначало не обръщах внимание. Чувствах се толкова болна и слаба, че полагах усилие дори да държа очите си отворени. Дишането също изискваше сериозни усилия. Дори споменът за смъртта на баща ми отстъпваше на телесната болка.

Адриен така се паникьоса от перспективата да се грижи за мен, че избяга с Марен на континента веднага щом времето омекна. Лекарят обяви, че състоянието ми се подобрява, и остави Капюсин да ме наглежда, а Илер със строго лице ми слагаше инжекции с антибиотик. Тоанет правеше билкови отвари и ме насилваше да ги пия. По думите на Капюсин отец Албан бе седял до леглото ми няколко нощи подред. Брисман стоеше на разстояние. Никой не беше виждал Флин.

Може би така беше по-добре: към края на седмицата всички бяха научили за ролята му в събитията и враждебността на Ле Салан към него бе невиждана. Странно, но на Брисман се сърдеха по-малко: той е усиниерец, казваха всички. Какво може да се очаква от него? Но Руже беше един от нас. Само Геноле се осмелиха да го защитят — в края на краищата той беше отишъл на „Елеанор 2“, когато никой друг не желаеше, — а Тоанет изобщо не искаше да вземе нещата на сериозно, но много саланци мрачно говореха за отмъщение. Капюсин беше сигурна, че Флин се е върнал обратно на континента, и печално клатеше глава по повод последните събития.

Нашествието на медузи беше овладяно с мрежи, опънати на пясъчните плитчини, за да попречат на други медузи да влязат в залива, и лодка на бреговата охрана, с която бяха събрани останалите. Официалното обяснение беше, че бурите са ги донесли с Гълфстрийма може би чак от Австралия, но селските слухове предпочитаха да тълкуват това като предупреждение от Светицата.

— Винаги съм казвал, че тази година ще бъде черна — твърдеше Аристид с мрачно задоволство. — Виждате ли какво става, като не ме слушате?

Въпреки яда си на Брисман старецът изглеждаше примирен. Сватбите струват пари, казваше той, и щом глупавият му внук продължаваше да упорства… Аристид клатеше глава.

— Е, аз няма да живея вечно. Иска ми се момчето все пак да наследи нещо повече от плаващ пясък и плесен. Може пък късметът ни пак да се обърне.

Не всички мислеха така. Геноле яростно се опълчиха срещу проекта на Брисман — доколкото им беше възможно. За петчленното семейство, сред които един ученик и един осемдесет и пет годишен старец, парите винаги не достигаха. Сега Геноле бяха в криза. Никой не знаеше колко точно пари са заели, но повечето хора смятаха, че е над сто хиляди. Загубата на „Елеанор 2“ беше последният удар за тях. След онова събрание Ален говори разпалено, като каза, че не е честно, че общността носи отговорност, че заради изчезването на Дамиен той не е могъл да участва в обсъждането, но повечето му възражения останаха без внимание. Крехкото ни чувство за единение бе накърнено, отново всеки саланец беше сам за себе си.

Разбира се, Матиас Геноле отказа да отиде в Лез Имортел. Ален подкрепи решението му. Разнесе се слух, че двамата ще напускат острова. Враждата между Геноле и Бастоне се възроди: Аристид, който се чувстваше слаб при перспективата най-големият му съперник в риболова да замине от острова, очевидно бе направил всичко възможно да настрои всички в Ле Салан срещу Геноле.

— Всичко ще развалят с техния инат, хе! Ще пропилеят единствения ни шанс. Това е егоизъм, нищо друго, и аз няма да позволя егоизмът на Геноле да съсипе бъдещето на момчето ми. Сега трябва да спасяваме каквото можем, иначе ще се разорим!

Мнозина трябваше да признаят, че има право. Но гневът на Ален, след като научи какво е казал Аристид, беше опустошителен.

— Значи така било? — изръмжа той. — Значи така се грижим ние в Ле Салан за интересите си? Ами моите момчета? Ами баща ми, който се е бил във войната? Сега ще ни изоставите, така ли? И за какво? За пари! Заради печалбата на един усиниерец мошеник?

Само преди година това твърдение би било пресилено. Но сега ние бяхме опознали вкуса на парите. Бяхме вкусили от тях. Последва мълчание, в което се виждаха пламнали лица. Но малцина се трогнаха. Какво беше едно семейство, когато цялата общност загиваше? В края на краищата по-добре пристанището на Брисман, отколкото нищо.

Баща ми беше погребан, докато аз лежах болна в Лез Имортел. Труповете не се съхраняват дълго през лятото, а островитяните не са добре запознати с погребалните ритуали и балсамиране на континента. Имахме си свещеник, нали? Отец Албан отслужи опелото извън Ла Буш, облечен в неизменното си расо и обут в рибарски ботуши.

Надгробният камък беше буца розово-сив гранит от Поент Гризнос. Бяха използвали моя трактор с ремарке, за да го докарат. По-късно, след като пясъкът се слегне, ще му издълбая надпис — Аристид може да го направи вместо мен, ако го помоля.

— Защо го е направил? — открих, че гневът ми от онази вечер на „Мари Жозеф“ не беше утихнал. — Защо е взел „Елеанор 2“?

— Кой знае? — отвърна Матиас и запали „Житан“. — Аз знам само, че когато най-после стигнахме до нея, намерихме вътре някакви странни неща…

— Момичето е още болно, глупако! — прекъсна го Капюсин и с едно щракване с пръст събори цигарата от устата му.

— Какви неща? — упорито попитах аз, като седнах в леглото.

— Въжета. Куки. И половин сандък с динамит.

— Какво?

Старецът сви рамене и въздъхна.

— Предполагам, че изобщо не е знаел какво върши. Иска ми се само да не беше избрал „Елеанор“ за това.

„Елеанор“. Помъчих се да си спомня какво точно ми бяха казали монахините в онази ветровита вечер.

— Той я е познавал — казах аз. — И двамата с Малкия Жан са я обичали. Тази Елеанор.

Матиас неодобрително поклати глава.

— Не вярвай на ония свраки. Те разправят какво ли не — той ме погледна и ми се стори, че се е изчервил малко. — Монахини, хе! Те са най-големите клюкарки. Пък и онази история, каквато и да е била, стана преди много време. Как може да има нещо общо с това как е загинал Дебелия Жан?

Може би не как, а защо. Не преставах да мисля за това, за връзката със самоубийството на брат му отпреди трийсет години на „Елеанор“. Дали баща ми не беше направил същото? И защо бе взел със себе си динамит?

Толкова дълго размишлявах над това, че Капюсин се уплаши да не се отрази зле на възстановяването ми. Може би беше говорила за това с отец Албан, защото старият суховат свещеник дойде да ме види два дни по-късно, по-мрачен от всякога.

— Свърши се, Мадо — каза той. — Баща ти почива в мир. Сега трябва да оставиш душата му в покой.

Сега вече се чувствах значително по-добре, макар че все още бях много уморена. Облегната на възглавниците, аз виждах ясното августовско небе зад гърба му. Хубав ден за риболов.

— Отец Албан, коя е Елеанор? Познавахте ли я?

Той се поколеба.

— Познавах я, но не мога да говоря за нея с теб.

— От Лез Имортел ли беше? От монахините ли?

— Повярвай ми, Мадо, по-добре е да я забравим.

— Но след като той е кръстил лодка на нея… — опитвах се да обясня колко важно е било това за баща ми, как никога след това не е кръщавал лодките си на живи хора, дори на майка ми. Със сигурност неслучайно бе избрал точно тази лодка. И какво обяснение можеше да има за нещата, които Матиас беше намерил вътре?

Но отец Албан беше по-малко разговорлив от обикновено.

— Няма никакво обяснение — каза той. — Остави Дебелия Жан да почива в мир.

62

Прекарах в Лез Имортел почти цяла седмица. Илер ми препоръча още седмица почивка, но аз ставах все по-нетърпелива. Небето зад високия прозорец ме мамеше, от него към леглото ми се спускаха златни прашинки. Месецът беше почти към края си: след няколко дни щеше да настъпи пълнолуние и отново щеше да дойде време за фестивала на света Марина на Поент. Чувствах се така, сякаш всички тези познати неща се случваха за последен път, че всяка секунда е последно сбогуване, което не бива да пропускам. Приготвих се да си отида у дома.

Капюсин се противопостави, но аз безцеремонно отхвърлих аргументите й. Твърде дълго отсъствах. Трябваше все някога да се върна в Ле Салан. Дори не бях виждала гроба на баща си.

Ла Пюс отстъпи пред такава решителност.

— Можеш известно време да поживееш в караваната ми — предложи тя. — Няма да те пусна сама в онази празна къща.

— Всичко ще бъде наред — обещах й аз. — Няма да се върна там. Но имам нужда да остана за малко сама.

Същия ден не отидох в къщата на Дебелия Жан. С учудване установих, че не съм любопитна да я видя и нямам никакво желание да влизам в нея. Вместо това отидох на дюните над Ла Гулю, за да огледам какво е останало от моя свят.

Повечето от туристите си бяха отишли. Морето беше като коприна, небето — ярко и синьо като от детска рисунка. Ле Салан се печеше мълчаливо на късното августовско слънце, както бе правило в продължение на толкова години. Саксиите с цветя на прозорците и градините, напоследък занемарени, бяха повехнали и мъртви, забравените смокинови дървета раждаха дребни, злобни плодчета, кучетата лаеха пред къщите със спуснати капаци, стръкчетата заешка опашка бяха бели и крехки. Хората също се бяха променили. Омер сега прекарваше часове наред в бара на Анжело, играеше карти и обръщаше чашки дьовиноаз. Шарлот Просаж, която бе станала толкова мила след идването на децата през лятото, сега отново криеше лицето си под кафяви забрадки. Дамиен беше навъсен и заядлив. За двайсет и четири часа след завръщането си успях да установя, че Брисман не просто бяха разорили Ле Салан: те бяха го заличили напълно.

Малцина ме заговаряха — за тях беше достатъчно, че са изразили загрижеността си с подаръци и картички. Сега, когато отново бях здрава, чувствах някаква инертност сред тях, връщане към старото време. Поздравите отново се сведоха до едва забележимо кимване. Разговорите замряха. Отначало си помислих, че може би ме избягват: в края на краищата сестра ми беше омъжена за Брисман. Но не след дълго започнах да разбирам. Видях го в начина, по който гледаха морето, като постоянно наблюдаваха с периферното си зрение плаващия риф в залива, нашия Бушу, нашия личен дамоклев меч. Те дори не осъзнаваха, че го правят. Но го наблюдаваха — всички, дори децата, — пребледнели и тихи на фона на летните емоции. Още по-силно страдахме, защото трябваше да се жертваме. Колкото по-голяма е жертвата, толкова по-скъпа ни се струва. Някога го обичахме, сега го мразехме, но въпреки това не можехме дори да си помислим, че ще го изгубим. Заемът на Омер бе изложил на риск имота на Тоанет, макар че не беше негов и нямаше право да го залага. Аристид бе ипотекирал къщата си далеч над нейната стойност. Ален губеше сина си — може би и двамата си синове, защото бизнесът му беше в упадък, Просаж вече бяха изгубили дъщеря си. Ксавие и Мерседес смятаха да напуснат завинаги Льо Дьовен и да се установят на място като Порник или Фромантин, където бебето можеше да се роди без скандал.

Аристид беше съсипан от новината, но твърде горд, за да си го признае. Порник не е далеч, повтаряше той на всеки, готов да го слуша. На три часа път с ферибот, който ходи там два пъти седмично. На това не му се вика далеч, нали?

Около смъртта на Дебелия Жан все още се носеха слухове. Аз ги чувах от втора ръка, от Капюсин — селският протокол изискваше след подобно нещо да бъда оставена на мира, — но догадките нямаха край. Мнозина вярваха, че това е самоубийство.

Имаше известни основания за това. Дебелия Жан открай време беше нестабилен и може би предателството на Брисман го беше извадило от равновесие. А и годишнината от смъртта на Малкия Жан, и фестивалът на света Марина наближаваха… Историята се повтаря, говореха всички приглушено. Всичко се връща.

Но други не бяха толкова убедени. Наличието на динамит на борда на „Елеанор 2“ не бе останало незабелязано. Ален смяташе, че Дебелия Жан е искал да разруши вълнолома при Лез Имортел, но е загубил контрол над лодката и се е ударил в скалите.

— Той се пожертва — неуморно повтаряше Ален. — Беше разбрал преди всички нас, че това е единственият начин да спре Брисман.

Това звучеше не по-малко пресилено от всички останали обяснения. Злополука, самоубийство, геройство… Никой обаче не знаеше истината: Дебелия Жан не бе казал на никого за плановете си, затова разполагахме само с догадки. И в смъртта, както и в живота, баща ми умееше да пази тайна.

Отидох до Ла Гулю на сутринта след връщането си в селото. Лоло седеше с Дамиен на брега, и двамата мълчаливи и неподвижни като скали. Те сякаш очакваха нещо. Приливът се сменяше с отлив, като чертаеше пътя си с тъмни запетайки на мокрия пясък. Дамиен имаше нова синина на бузата. Когато споменах за нея, той сви рамене.

— Паднах — каза, без да си прави труда да ме убеждава. Лоло ме погледна.

— Дамиен беше прав — мрачно каза той. — Изобщо не ни трябваше този плаж. Заради него всичко се обърка. Преди си бяхме по-добре — последното беше казано не със злоба, а с дълбока тревога, която ме смути още повече. — Тогава просто не знаехме.

Дамиен кимна.

— Щяхме да оцелеем. Ако морето се вдигнеше, щяхме просто да построим къщите си по-нависоко.

— Или да се преместим.

Аз кимнах. Изведнъж преместването престана да ми се струва толкова страшна алтернатива.

— В края на краищата това е само едно село, нали?

— Разбира се, има и други места.

Запитах се дали Капюсин знае какво мисли внукът й. Дамиен, Ксавие, Мерседес, Лоло… Така до следващата година в Ле Салан нямаше да остане нито едно младо лице.

Двете момчета гледаха към Бушу. Сега той не се виждаше, но след пет часа или повече щеше да бъде ясно различим, когато отливът откриеше развъдниците за омари.

— И да го вземат, какво? — в гласа на Лоло се долавяше писклива нотка.

Дамиен кимна.

— Да си вземат пясъка. На нас не ни трябва.

— Не. Не ни трябва усиниерски пясък.

Останах поразена, когато открих, че почти съм съгласна с тях.

Въпреки това след завръщането си установих, че саланци прекарват повече време на плажа, отколкото преди. Не се къпеха, не правеха слънчеви бани — само туристите го правят, — дори не разговаряха както по-рано през лятото. Този път в Ла Гулю нямаше нито барбекю, нито фойерверки, нито почерпки с дьовиноаз. Вместо това всички се промъкваха крадешком, рано сутрин или при започване на отлива, сядаха и гледаха как пясъкът се стича през пръстите им, като избягваха чуждите погледи.

Пясъкът ни омагьосваше. Сега гледахме на него по друг начин — не като златен прах, а като останка от вековете: кости, черупки, микроскопични частици фосилна материя, стъклен прах, разтрошен камък, отломки от отдавна отминали времена. В пясъка имаше хора: любовници, деца, предатели, герои. Имаше керемиди от отдавна рухнали къщи. Имаше воини и рибари, нацистки самолети, строшени глинени съдове и разбити на късчета божества. Имаше бунт, имаше и поражение. Имаше всичко и всичко там се беше сляло в едно.

Сега го виждахме: виждахме колко безполезно е било всичко — войната ни с приливите, враждата с усиниерците. Виждахме в какво ще се превърне.

63

Оставаха два дни до фестивала на света Марина, когато най-после се реших да посетя гроба на баща си. Отсъствието ми от погребението беше неизбежно, но сега се бях върнала и от мен се очакваше да отида.

Усиниерците имат свое гробище в спретнатия, обрасъл с трева църковен двор, с пазач, който поддържа гробовете. В Ла Буш ние правим всичко сами. Налага се. В сравнение с техните надгробни камъни нашите изглеждат езически примитивни, монолитни. И ние се грижим за тях с любов. Един от най-старите гробове принадлежи на млада двойка, на камъка пише простичко: „Геноле—Бастоне, 1861—1887“. Някой още слага цветя върху него, макар че със сигурност никой не е достатъчно стар, за да помни хората, погребани в него.

Бяха погребали баща ми до Малкия Жан. Надгробните им камъни си приличат като близнаци по големина и цвят, макар че времето е сложило отпечатъка си върху камъка на Малкия Жан — повърхността му е обрасла с лишеи. Когато се приближих, видях, че около двата гроба е посипан чист чакъл и че някой вече беше подготвил пръстта за засяване.

Бях донесла малко лавандула, за да я засадя около камъка, и градинска лопатка, с която да копая. Изглежда, отец Албан бе направил същото: ръцете му бяха изцапани с пръст, а пред двата камъка имаше прясно засадено червено мушкато.

Старият свещеник като че ли се изненада, когато ме видя, сякаш го бях заловила на местопрестъплението. Той няколко пъти отри ръце една в друга.

— Радвам се, че изглеждаш така добре — каза. — Ще те оставя да се сбогуваш на спокойствие.

— Не си отивайте — аз пристъпих напред. — Отче Албан, приятно ми е, че сте тук. Исках…

— Съжалявам — той поклати глава. — Знам какво искаш от мен. Мислиш, че знам нещо за смъртта на баща ти. Но нищо не мога да ти кажа. Остави нещата така.

— Защо? — попитах аз. — Трябва да разбера! Баща ми си отиде по някаква причина и мисля, че вие я знаете!

Отец Албан ме погледна строго.

— Баща ти се удави в морето, Мадо. Излезе с „Елеанор 2“ и падна през борда. Точно като брат си.

— Но вие знаете нещо — тихо казах аз. — Нали?

— Имам… подозрения. Точно като теб.

— Какви подозрения?

Отец Албан въздъхна.

— Откажи се, Мадлен. Нищо не мога да ти кажа. Каквото и да знам, то е обвързано с тайната на изповедта и аз не мога да говоря — стори ми се обаче, че долових нещо в гласа му, някаква странна интонация, сякаш в думите му имаше нещо друго, което той се мъчеше да ми подскаже.

— Но някой друг сигурно може — отвърнах аз, като го хванах за ръка. — Това ли искате да ми кажете?

— Аз не мога да ти помогна, Мадлен — въобразявах ли си или наистина наблегна на думата „аз“? — А сега ще си вървя — каза старият свещеник и внимателно освободи ръката си от моята. — Трябва да подредя старите регистри. За раждане и смърт, нали знаеш. Отдавна го отлагам. Но това е мое задължение. Много ми тежи — ето я отново: онази особена интонация.

— Документи? — попитах аз.

— Регистри. Някога имах писар. После монахините ми помагаха. Сега няма кой.

— Аз мога да ви помогна — не си въобразявах: той наистина се опитваше да ми каже нещо. — Отче Албан, нека ви помогна.

Той се усмихна особено любезно.

— Колко мило, че ми го предлагаш, Мадлен. Това много ще ме облекчи.

64

Островитяните не се доверяват на документи. Затова сме възложили на свещеника да пази тайните ни за странни раждания и жестока смърт, да се грижи за родословното дърво на всеки от селото. Информацията е общодостъпна, разбира се, поне на теория. Но тайната на изповедта лежи върху нея като печат и я погребва под праха. Тук никога не е имало компютър и никога няма да има. Вместо това има дебели книги, гъсто изписани с червеникавокафяво мастило и папки с цвят на плесен, съдържащи документи, станали трошливи от времето.

Подписите, разпрострени или сгушени в ъгъла на тези страници, съдържат цели истории: тук неграмотна майка е залепила розово листенце върху свидетелството за раждане на детето й, там мъжка ръка се е запънала на мястото за подпис върху смъртния акт на жена си. Бракове, мъртви раждания, смърт. Ето двама братя, убити от немците за превозване на черноборсаджийски стоки от континента, ето цяло семейство, починало от инфлуенца, на друга страница момиче — Просаж — е родила бебе от „баща неизвестен“. Отсреща друго момиче, четиринайсетгодишно, още дете, е починало при раждането на бебе с малформации, което не е оживяло.

Безкрайните истории не ми бяха скучни: странно, но дори ми действаха ободряващо. Да продължаваме да живеем сега ми се струваше странно героично, след като знаех, че накрая всички ще свършим така. Местните имена — Просаж, Бастоне, Геноле, Прасто, Брисман — маршируваха през страниците като войници. Почти забравих за какво бях дошла.

Отец Албан ме остави сама. Може би нямаше доверие на себе си. За известно време съвсем се изгубих сред историите на Льо Дьовен, докато светлината започна да отслабва и аз си спомних за какво съм дошла. Отне ми още един час да намеря това, което търся.

Все още не бях напълно сигурна какво е то и си губех времето да разглеждам родословното си дърво — подписът на майка ми, на който се натъкнах случайно на една от страниците редом до прилежния неграмотен подпис на Дебелия Жан, изпълни очите ми със сълзи. После — раждането на Дебелия Жан и на Малкия Жан, на една и съща страница с няколко години разстояние. Смъртта на Дебелия Жан и на брат му — „изгубени в морето“. Бавно преглеждах страниците, изписани толкова гъсто, че почти не се четеше написаното. Започнах да се питам дали не съм разбрала отец Албан погрешно и дали изобщо тук има нещо интересно за мен.

И тогава изведнъж го открих. Запис на брака между Клод Сен-Жозеф Брисман и Елеанор Маргарет Флин — два подписа с пурпурно мастило: краткото „Брисман“ последвано от пищното „Елеанор“ с голяма завъртулка на „л“, която се точеше почти до безкрайност и се вплиташе като бръшлян в имената отгоре и отдолу.

Елеанор. Произнесох го на глас, с вълнение.

Бях я намерила.

— Тя я намери, ma soeur.

— Знаех, че ще успее, ако се заеме с това.

Двете монахини стояха на вратата усмихнати като румени кукли. На слабата светлина те изглеждаха почти млади, очите им блестяха.

— Ти приличаш малко на нея, нали прилича, ma soeur. Тя прилича на…

— … Елеанор.

По-нататък беше лесно. От Елеанор започваше всичко и с „Елеанор“ свършваше. Възстановихме историята монахините и аз — в стаята с регистрите на църквата, запалили свещи, за да осветим старите документи, когато денят избледня.

Вече се бях досетила за част от историята. Сестрите знаеха останалото. Може би отец Албан беше загатнал нещо още тогава, когато монахините му помагаха с регистрите.

Това е островна история, по-зловеща от много други, но ние така сме свикнали да живеем сред скалите, че сме станали непоклатими като тях — поне някои от нас. Тя започва с двама братя, неразделни като раци — Жан-Марен и Жан-Франсоа Прасто. И, разбира се, с момиче, огнено и темпераментно. И страстно — личеше си по начина, по който подписът й се виеше и разпростираше на страницата, — непоправимо романтично.

— Тя не беше тукашна — обясни сестра Терез. — Мосю Брисман я доведе след едно от пътуванията си в чужбина. Тя нямаше родители, нямаше приятели, нито пари. Беше с десет години по-млада от него, почти дете…

— … но голяма хубавица — довърши сестра Екстаз. — Хубава и неспокойна, опасна комбинация…

— … но мосю Брисман беше толкова зает да печели пари, че след сватбата изобщо престана да я забелязва.

Той искал деца: всички островитяни искат. Но тя искала нещо повече. Не завързала приятелства с жените усиниерки — била прекалено млада и странна за техния вкус — и по цял ден седяла сама в Лез Имортел, гледала морето и четяла книги.

— О, тя обичаше историите — каза сестра Екстаз. — Четеше и ни разказваше…

— … за рицари и дами…

— … за принцове и дракони.

Там я видели братята. Дошли да вземат някакви материали за работилницата, в която строели лодки с баща си, а тя седяла там. Живеела на Льо Дьовен само от три месеца.

Малкия Жан бил импулсивен и се влюбил в нея от пръв поглед. Започнал да я посещава в Ла Усиниер, да сяда до нея на пейката и да й говори. Дебелия Жан я гледал безизразно, отначало с вял интерес, после с любопитство, може би малко ревност и накрая с отчаяна любов.

— Тя знаеше какво прави — каза сестра Терез. — Отначало си играеше — тя обичаше игрите. Малкия Жан беше още момче, след време щеше да я забрави. Но Дебелия Жан…

Баща ми, мълчалив човек с дълбока чувствителност, не бил като брат си. Тя го усетила и това я привлякло към него. Двамата се срещали тайно на дюните или в Ла Гулю. Дебелия Жан я научил да плава с лодка, тя му разказвала истории. Влиянието й се усещало в лодките, които той строял в задния си двор — в онези причудливи имена от книги и стихотворения, които никога не бил чел.

Но Брисман започнал да става подозрителен. Вината за това била най-вече на Малкия Жан: обожанието му не останало незабелязано в Ла Усиниер и макар че бил млад, бил много по-близко до възрастта на Елеанор, отколкото съпругът й. На Елеанор било забранено да ходи сама в Ле Салан и Клод се погрижил в Лез Имортел винаги да бъде в компанията на монахиня, която да я наглежда. Освен това Елеанор била бременна и Клод преливал от щастие.

Момчето се родило малко преждевременно. Тя го кръстила на Клод — островната традиция го изисква, — но с типичната си своенравност вписала в свидетелството за раждане още едно, тайно име, което никой не трябвало да вижда.

Никой не направил връзката. Дори баща ми — за него било непостижимо да разшифрова този сложен, витиеват почерк и в продължение на няколко месеца непокорството на Елеанор се изгубило в грижите за детето.

Но сега, когато имал син, Брисман станал още по-взискателен. Синовете са важно нещо на Льо Дьовен, много по-важно, отколкото на континента, където здравите деца са нещо обичайно. Сега си представях как се е чувствал. Как се е гордеел със сина си. Представях си как братята са го наблюдавали с презрение, вина, завист и копнеж. Винаги бях смятала, че баща ми мрази Клод Брисман за нещо, което Брисман му е причинил. Едва сега разбирах, че онези, които мразим най-много, са хората, към които ние самите сме прегрешили.

А Елеанор? Известно време тя искрено се стараела да се грижи изцяло за бебето. Но била нещастна. И тя като майка ми не могла да понесе живота на острова. Жените я гледали с подозрение и завист, мъжете не се осмелявали да я заговорят.

— Тя четеше и препрочиташе онези свои книги — каза ми сестра Терез, — но нищо не помагаше. Отслабна, изгуби живеца си. Беше като дивите цветя, които не бива да береш, защото във вазата повяхват и избледняват. Понякога говореше с нас…

— … но ние бяхме много стари за нея, дори тогава. Тя имаше нужда от живот.

Двете сестри кимнаха с блеснали проницателни очи.

— Един ден ни даде писмо, да го занесем в Ле Салан. Беше много, много неспокойна…

— … смееше се до припадък…

— … и на другия ден — фют! Тя и бебето изчезнаха.

— Никой не разбра как и защо…

— … макар че ние се досещаме, нали, ma soeur, нямаме право да изповядваме, обаче…

— … хората пак ни казват това-онова.

Кога ли е научил Малкия Жан? Дали е разбрал случайно, или тя сама му е казала, или пък го е видял; както аз го виждах трийсет години по-късно, записано в свидетелството за раждане на детето със собствения й едър и витиеват почерк?

Сестрите ме гледаха в очакване, и двете се усмихваха. Погледнах в свидетелството за раждане, разгърнато на масата пред мен, видях пурпурното мастило, името, изписано с едър почерк, с много завъртулки…

Жан-Клод Дезире Сен Жан-Франсоа Брисман.

Момчето беше син на Дебелия Жан.

65

Познавам чувството за вина. Познавам го много добре. Това е баща ми в мен, горчивата ядка, която съм наследила. То парализира, сковава. Когато Малкия Жан и лодката са потънали в Ла Гулю, той се е чувствал точно така. Парализиран. Запечатан. Винаги мълчалив, сега не можел да се насити на мълчанието. Сигурно приживе Малкия Жан му е създавал доста главоболия, но мъртъв той станал пречка, която никога не можела да бъде премахната.

Когато баща ми намерил сили да потърси Елеанор, тя вече била заминала, оставяйки му писмо, което той открил отворено и адресирано до него в джоба на малкия си брат.

Намерих го след това, когато претърсих старата къща на баща ми. От писмото успях да подредя липсващите парченца: смъртта на баща ми, самоубийството на Малкия Жан, Флин.

Нямам претенции, че съм разбрала всичко докрай. Баща ми не даде достатъчно ясно обяснение. Не знам защо изобщо очаквах това от него: приживе никога не се обясняваше. Но сестрите и аз дълго обсъждахме случилото се и мисля, че поне съм се доближила до истината.

Флин беше катализаторът, разбира се. Без да го знае, той беше задействал машината. Синът на баща ми, синът, чието съществуване Дебелия Жан никога не би признал, чащото да го направи би означавало да признае отговорността си за самоубийството на малкия си брат. Сега разбирах реакцията на баща ми, след като бе научил кой е Флин. Всичко се връща: черната година с черна година, Елеанор с „Елеанор“ — кръгът се затваря и горчивата поетичност на този завършек вероятно бе допаднала на романтичната му душа.

Може би Ален е прав и баща ми не е искал да умре, казвах си аз. Може би това е бил жест на отчаяние, опит за възмездие, начинът на баща ми да върне изгубеното. В края на краищата човекът, отговорен за всичко това, беше синът му.

Заедно с монахините прибрахме документите и регистрите на мястото им. Бях благодарна за присъствието им, за непрестанното бърборене, което ми пречеше да надникна в своята част от историята.

Беше нощ и аз вървях бавно към Ле Салан, заслушана в песните на щурците в храстите и загледана в звездите. От време на време в краката ми болно проблясваше светулка. Чувствах се така, сякаш бях дарила кръв. Гневът ми беше изчезнал. Мъката — също. Дори ужасът от наученото ми се струваше зловещо нереален, далечен като историите, които четях като дете. Нещо в мен се беше скъсало и за пръв път в живота си чувствах, че може би ще успея да напусна Льо Дьовен без онова смразяващо усещане за носене по течението, за безтегловност, сякаш съм отломка от далечен прилив. Най-после знаех накъде отивам.

Домът на баща ми тънеше в тишина. Въпреки това имах странното чувство, че не съм сама. Беше нещо във въздуха — мирис на застоял дим от свещ, непознато ехо. Не се страхувах. Чувствах се като у дома, сякаш баща ми просто беше излязъл на нощен риболов, сякаш майка ми беше още там, може би в спалнята, зачетена в някой от старите си романи с мека подвързия.

За миг се поколебах пред вратата на баща си, след това я отворих. Стаята изглеждаше така, както я беше оставил, може би малко по-прибрана от обикновено, дрехите — сгънати, а леглото — оправено. Изпитах болка при вида на старата рибарска куртка, която Дебелия Жан бе окачил на гвоздей зад вратата, но иначе бях вътрешно спокойна. Този път знаех какво да търся.

Той държеше тайните си в кутия от обувки, както правят много други хора, привързана с парче риболовна корда, скрита в дъното на гардероба. Не бяха много: когато я разтърсих, предположих, че едва ли е пълна повече от половината. Няколко снимки — сватбата на родителите ми, тя в бяло, той — в местна носия. Под плоската черна шапка с периферия лицето му изглеждаше мъчително младо. Няколко снимки на Адриен и мен, няколко на Малкия Жан на различна възраст. Повечето други хартии бяха рисунки.

Той рисуваше на бакалска хартия, най-често с въглен и дебел черен молив и времето и гънките на хартията бяха размазали контурите, но въпреки това виждах, че Дебелия Жан е притежавал голям талант. Контурите бяха оскъдни, което донякъде приличаше на начина му на говорене, но всяка линия, всеки щрих беше изразителен. Ето тук палецът му бе оставил дебела сянка около контура на челюстта, там очи гледаха странно втренчено иззад маска от въглен.

Всичките бяха портрети на една и съща жена. Знаех името й: бях видяла елегантния й почерк в църковния регистър. Сега и аз забелязвах красотата й, предизвикателните скули, вирнатата глава, извивката на устата.

Това бяха неговите любовни писма, сега го осъзнах, тези рисунки. Моят мълчалив неграмотен баща някога беше използвал красив начин на изразяване. Измежду две парчета бакалска хартия падна сухо цвете: розово карамфилче, пожълтяло от годините. Имаше и парче лента, някога синя или зелена на цвят. Имаше и писмо.

Това беше единственият писмен документ. Една страница, която се разкъсваше по гънките от дълго сгъване и разгъване. Веднага познах почерка й, витиеватите букви и пурпурното мастило.

Скъпи мой Жан-Франсоа,

Може би постъпи правилно, като не дойде да ме видиш толкова дълго време. Отначало се сърдех, бях ядосана, но после разбрах, че си ми дал време да помисля.

Знам, че мястото ми не е тук. Аз съм от друго тесто. Известно време вярвах, че може би ще се променим един друг, но и за двама ни беше твърде тежко.

Реших да замина с утрешния ферибот. Клод не може да ме спре, той е във Фромантин по работа за няколко дни. Аз ще те чакам на кея до 12,00.

Няма да те обвинявам, ако не тръгнеш с мен. Твоето място е тук и аз ще сгреша, ако те принудя да заминеш. Но въпреки това се постарай да не ме забравяш. Може би един ден нашият син ще се върне, дори без мен.

Всичко се връща,

Елеанор

Грижливо сгънах писмото и го прибрах обратно в кутията от обувки. Ето го, казах си. Последното потвърждение, ако изобщо е необходимо. Как това писмо бе попаднало в ръцете на Малкия Жан — не знаех, но предположих, че за впечатлителния и чувствителен младеж предателството на по-големия му брат е било страшен шок. Дали е било самоубийство или драматичен жест, завършил зле? Никой не би могъл да знае, освен може би отец Албан.

Знаех, че Дебелия Жан се е сетил да отиде при него. Усиниерец и свещеник, той единствен бил достатъчно далеч от центъра на събитията, за да може да прочете писмото на Елеанор. Старият свещеник приел това за изповед и запазил тайната.

Дебелия Жан не споделил с никого другиго. След заминаването на Елеанор той се затворил в себе си, прекарвал часове наред в Лез Имортел, загледан в морето и все по-мълчалив. За известно време като че ли бракът с майка ми го съживил, но промяната била краткотрайна. Различно тесто, както бе казала Елеанор. Различни светове.

Сложих капака на кутията и я занесох в градината. Когато затворих вратата зад себе си, внезапно се изпълних с дълбока увереност: никога повече нямаше да стъпя в къщата на Дебелия Жан.

* * *

— Мадо! — той чакаше при портата, почти невидим в черните си дънки и пуловер. — Сигурен бях, че ще дойдеш, ако чакам достатъчно дълго.

Ръцете ми стиснаха кутията за обувки.

— Какво искаш?

— Съжалявам за баща ти — лицето му беше в сянка и очите му не се виждаха. Почувствах как нещо в мен се сви в юмрук.

— За баща ми? — рязко казах аз. Видях го да трепва от грубия ми глас.

— Мадо, моля те.

— Не се приближавай — Флин беше протегнал ръка към моята. Макар че бях с яке, си представих как докосването му изгаря дебелия плат и изпитах болезнен ужас от желанието, което се надигна като змия в стомаха ми. — Не ме докосвай! — извиках аз и рязко се дръпнах. — Какво искаш? Защо се върна?

Ръката ми го плесна по лицето. Той сложи ръка на устата си и ме погледна спокойно.

— Знам, че си ядосана — каза.

— Ядосана?

Обикновено не съм много приказлива. Но този път гневът ми даде дар слово. Цял оркестър от гласове. Разказах му всичко: за Ле Салан, Лез Имортел, Брисман, Елеанор, баща ми, за самия него. Накрая спрях задъхана и тръснах кутията за обувки в ръцете му. Той не посегна да я поеме и тя падна на земята: всичките тъжни тайни от живота на баща ми се разпиляха. Наведох се да ги събера с треперещи ръце.

Гласът му беше безизразен.

— Син на Дебелия Жан? Негов син?

— Елеанор не ти ли е казала? Не беше ли това причината да стоиш близо до нас?

— Нямах представа — той присви очи и аз видях, че прехвърля нещо в ума си. — Няма значение — каза накрая.

— Нищо не се променя — той говореше по-скоро на себе си, отколкото на мен. Рязко се обърна и ме погледна. — Мадо — изрече припряно, — нищо не се променя.

— Какво имаш предвид? — прииска ми се отново да го ударя. — Разбира се, че се променя. Всичко се променя. Ти си ми брат — аз почувствах, че очите ми парят, гърлото ми беше грапаво и горчиво. — Брат — повторих, като продължавах да стискам в юмруци хартиите на Дебелия Жан и изведнъж избухнах в дрезгав смях, който завърши с дълга мъчителна кашлица.

Последва мълчание. След това Флин започна тихо да се смее в тъмното.

— Сега пък какво?

Той още се смееше. Звукът не би трябвало да е неприятен, но беше.

— Ах, Мадо — каза накрая. — Трябваше да стане много лесно. Много фино. Най-големият номер, който някой някога е правил. Обстоятелствата бяха благоприятни: старецът, парите, плажът, отчаяната нужда да намери някого, който да го наследи — Флин поклати глава. — Всичко се нареждаше. Трябваше само малко време. Повече, отколкото очаквах, но единственото, което се искаше от мен, беше да оставя нещата да се развиват сами. Да прекарам една година на място като Ле Салан не ми се стори прекалено висока цена — той ме удостои с една от своите опасни слънчеви усмивки. — И тогава се появи ти.

— Аз?

— Ти и твоите големи идеи. Твоите островни имена. Твоите невъзможни планове. Упорита, наивна, абсолютно неподкупна — той докосна леко тила ми и аз почувствах, че ме удря статично електричество.

Отблъснах го.

— Сега ще кажеш, че си направил всичко заради мен.

Флин се усмихна.

— За кого мислиш, че го направих? — още усещах дъха му на челото си. Затворих очи, но лицето му сякаш се беше отпечатало на ретините ми. — О, Мадо. Да знаеш само колко се мъчих да те държа настрана. Но ти си като това място: бавно, неусетно те засмуква. И преди да се опомниш, вече си обвързан.

Отворих очи.

— Не можеш — казах аз.

— Прекалено късно е — той въздъхна. — Би било чудесно, ако наистина бях Жан-Клод Брисман — каза мрачно. — Да имам пари, земя, да правя каквото си искам.

— Все още можеш да бъдеш — отвърнах аз. — Брисман никога няма да разбере.

— Но аз не съм Жан-Клод.

— Какво искаш да кажеш? Ето, пише го в свидетелството за раждане.

Флин поклати глава. Очите му бяха неразгадаеми, почти черни. В тях танцуваха огънчета.

— Мадо, човекът, на когото е това свидетелство, не съм аз.

66

Докато разказваше историята си, тя ми звучеше странно познато — класическа островна история — и напук на себе си аз го слушах с нарастващо вълнение. Това беше неговата тайна, мястото, до което никога не ме беше допускал и чиито врати сега бяха широко отворени. История за двама братя.

Те се бяха родили на хиляди мили един от друг и с по-малко от две години разлика. Макар да бяха само полубратя, те приличаха на майка си и в резултат на това имаха поразителна прилика помежду си, но във всичко друго се различаваха. Майка им нямаше вкус по отношение на мъжете и често променяше мнението си. Затова Джон и Ричард бяха израснали с много бащи.

Но бащата на Джон беше заможен. Макар че живееше в чужбина, той продължаваше да издържа момчето и майка му и да им пише, без нито веднъж да ги навести. В резултат на това братята бяха започнали да го възприемат като непознат благодетел, към когото могат да се обърнат в случай на нужда.

— Това не беше вярно — каза Флин. — Научих го по най-мъчителния начин в деня, в който тръгнах на училище.

Две години по-рано Джон бил изпратен в езиково училище, където учел латински и играел крикет, а Ричард тръгнал в местното училище, място, където различията — особено в ума — не се толерирали и били подлагани на безмилостни и жестоки преследвания.

— Майка ни изобщо не му беше казвала за мен. Страхуваше се, че ако му каже за другите си мъже, той ще спре да изпраща пари.

Затова името на Ричард изобщо не се споменавало и Елеанор всячески се стараела Брисман да остане с впечатлението, че тя и Джон живеят сами.

Флин продължи:

— Когато имаше пари, те бяха само за златното момче. Училищни екскурзии, униформи, спортни принадлежности. Никой не обясняваше защо. Джон имаше сметка в пощенската банка. Джон имаше колело. Единствените мои неща бяха тези, които Джон вече не искаше, защото са му омръзнали или са счупени, или не се е сетил за какво да използва. На никого не му хрумваше, че може да искам нещо свое.

За миг се сетих за себе си и Адриен. Почти неволно кимнах.

След училище Джон постъпил в университет. Брисман се съгласил да финансира следването му при условие, че той избере специалност, която ще бъде полезна за бизнеса, но Джон нямал способности за инженер или икономист, а мразел да му казват какво да прави. Всъщност на Джон изобщо не му се работело, защото дълго време му угаждали във всичко, напуснал университета на втората година, като заживял от сметката си в банката и започнал да движи с неблагонадеждни и вечно разорени приятели.

Елеанор криела това, доколкото могла, но Джон вече изобщо не я слушал, изкарвал пари по лесния начин, като продавал откраднати касетофони и контрабандни цигари и след няколко чашки започвал да се хвали с богатия си баща.

— Това продължаваше до безкрайност. Разправяше как един ден ще има работа, как старецът ще го уреди, но не се тревожеше, смяташе, че има време. Аз тайно се надявах, че Брисман ще умре, преди Джон да е взел решението си. Него не го биваше в нищо и мисълта да се премести във Франция, да изостави приятелите си и лесния живот му се струваше непосилна… — Флин злобно се изсмя. — Колкото до мен, аз работех по докове и строежи, а мястото на Жан-Клод беше празно. Златното момче като че ли за никъде не бързаше.

Сторило му се, че това е идеална възможност. Флин разполагал с достатъчно доказателства във формата на документи и семейни истории от миналото на брат си, както и с убедителна прилика с Джон. Напуснал работата си в строителната компания и използвал скромните си спестявания за билет до Льо Дьовен.

Отначало планът му бил просто да измъкне от Брисман колкото пари може и след това да избяга.

— Златна кредитна карта или може би тръст — това ми се струваше добре за начало. Не е необичаен подарък от баща за сина си. Но островитяните не са такива.

Прав беше: островитяните нямат тръстове. Брисман искаше по-сериозни ангажименти. Имаше нужда от помощ. Първо с Лез Имортел. После с Ла Гулю. А след това с Ле Салан.

— Ле Салан обърка нещата — каза Флин с известно съжаление. — Чрез него можех да постигна всичко. Първо плажът, после селото, а накрая целият остров. Можех да имам всичко. Брисман беше готов да се предаде. Той щеше да ми повери целия бизнес. Щях да успея.

— Но сега вече не.

Той се усмихна и докосна бузата ми с върховете на пръстите си.

— Не, Мадо, сега вече не.

В далечината чувах съскането на наближаващия прилив. Още по-нататък — писъци на чайки, сякаш някой беше разрушил гнездото им. Но звуците бяха далечни, заглушени от силното пулсиране на кръвта във вените ми. Мъчех се да проумея историята на Флин, но тя вече ми се изплъзваше. Слепоочията ме боляха. В гърлото ми имаше някаква преграда, която затрудняваше дишането. Всичко бе сякаш засенчено от една-единствена огромна реалност.

Флин не беше мой брат.

— Какво е това? — отдръпнах се, преди още да осъзная, че съм го чула. Предупредителен звук. Някакво дълбоко ехо, едва доловимо над шума на морето.

Флин ме погледна.

— Кое?

— Ш-шт! — доближих пръст до устните си. — Слушай.

Тогава се чу отново, като тих звън в неподвижния вечерен въздух: пулсирането на потънала камбана някъде близо до тъпанчетата ми.

— Нищо не чувам — той нетърпеливо понечи да сложи ръка на раменете ми. Аз скочих и го отблъснах, този път по-силно.

— Наистина ли не чуваш? Не я ли позна?

— Не ме интересува.

— Флин, това е Ла Маринет.

67

Ето как свършва всичко, точно както започна. Камбаната — не легендарната Маринет, а както се оказа църковната камбана на Ла Усиниер — биеше тревога за втори път този месец и гласът й ясно разпращаше посланието си над водата. Нощем камбаните звънят различно от денем: сега в звъна й се долавяше мрачна припряност и аз отговорих на него инстинктивно. Флин се опита да ме спре, но аз не бях в настроение да търпя ничия намеса. Предчувствах нещастие, може би дори по-лошо от загубата на „Елеанор 2“, и се втурнах по дюната към Ле Салан, преди Флин да е разбрал какво правя.

Разбира се, селото беше единственото място, където той не можеше да ме последва: той спря на края на дюната и ме проследи с поглед. Барът на Анжело беше отворен и отвън се бяха събрали група клиенти, разтревожени от звъна на камбаната. Видях сред тях Омер, Капюсин и Бастоне.

— Това е тревога, хе — каза Омер с плътен глас. Вече беше изпил достатъчно дьовиноаз, за да говори значително по-бавно. — Тревога в Ла Усиниер.

Аристид поклати глава.

— Значи не е наша работа, нали? Остави усиниерците насаме с проблема им за разнообразие. Нали островът не потъва?

— Някой трябва да разбере все пак — неловко предложи Анжело.

— Някой да отиде до там с велосипед, хе — каза Омер.

Няколко души се съгласиха с него, но никой не изяви желание да отиде. Изказаха се няколко предположения за естеството на тревогата, които варираха от ново предупреждение за медузи до циклон, отнесъл Лез Имортел. Повечето от присъстващите предпочетоха второто, а Анжело предложи да пийнат по още едно.

Тогава Илер се показа от завоя на „Рю дьо л’Осеан“, като махаше с ръце и крещеше. Това беше доста необичайно, защото ветеринарят беше резервиран човек, беше полуоблечен, в бързината очевидно беше нахлузил куртката си върху пижамата и на краката си имаше само избелели еспадрили на босо. За Илер, обикновено грижливо облечен дори в най-големите жеги, това беше извън нормалното. Той крещеше за някакво радио.

Когато пристигна, Анжело вече му беше сипал питие и Илер бързо го гаврътна с мрачно задоволство.

— На всички ни трябва по едно — каза той нервно, — ако това, което чух, е истина.

Илер често слушаше радио. Обичаше международните новини в десет вечерта и ги слушаше преди лягане, макар че островитяните рядко слушат новини. На Льо Дьовен вестниците рядко пристигат в деня на излизането си и само кметът Пинос твърди, че се интересува от политика или от положението по света, но при неговия пост това беше оправдано.

— Е, този път чух нещо — каза Илер — и не е никак хубаво.

Аристид кимна.

— Нищо ново — отбеляза той. — Нали ви казах, че това е черна година. Очаква се.

— Черна година! Хе! — Илер изсумтя и посегна към втората чашка дьовиноаз. — Както изглежда, ще става още по-черна.

Предполагам, че и вие сте чели за това. Разбит петролен танкер за минута излял стотици галони петрол край бреговете на Британия. Едно от ония неща, които ангажират интереса на публиката за няколко дни, може би за седмица. Телевизиите показват кадри на мъртви морски птици, на възмутени студенти, които протестират срещу замърсяването, на няколко доброволци от градовете, които удовлетворяват социалните си чувства, като почистват един-два плажа. Туризмът страда известно време, макар че бреговата охрана обикновено взема мерки да почисти най-посещаваните места. Разбира се, риболовът страда по-дълго.

Стридите са чувствителни: дори най-слабото замърсяване може да ги изтреби. Същото важи за раците и омарите, за кефала още повече. Аристид си спомня как през 1945 кефалът е плувал с корема нагоре, целият в машинно масло, всички помним замърсяването през седемдесетте — много, много по-далеч отколкото този път, — когато трябваше да остъргваме черни сажди от скалите на Поент Гризнос.

Когато Илер свърши разказа си, много други хора пристигнаха в бара на Анжело с противоречива или противоположна информация. И ние изпаднахме в състояние, близко до паника. Корабът беше на по-малко от седемдесет километра от нас — не, може би петдесет, — караше суров дизел, най-лошото възможно нещо, дирята вече беше дълга километри и изцяло извън контрол. Някои от нас отидоха в Ла Усиниер да говорят с Пинос, който може би имаше повече информация. Повечето останаха, за да научат още подробности от телевизията. Някои извадиха стари карти от джобовете си и започнаха да размишляват за възможното движение на разлива.

— Ако е тук — мрачно каза Илер, като посочи една точка в картата на Аристид, — тогава не виждам как ще го избегнем. Това е Гълфстриймът.

— Не се знае дали разливът е стигнал до Гълфстрийм — възрази Анжело. — Може да го хванат, преди да стигне. А може и да обиколи, да мине край Ноармутие и да ни пропусне.

Аристид не беше убеден.

— Попадне ли в Нид’Пул — каза, — може да потъне право надолу и да ни трови половин век.

— Е, ти го правиш от по-дълго — отбеляза Матиас Геноле, — а пък още сме живи.

Това беше посрещнато с нервен смях. Анжело поднесе по още едно. После от вътрешността на бара някой извика за тишина и ние видяхме групичка клиенти, скупчени около телевизора.

— Ш-шт! Говорят за това.

Има някои новини, които могат да се възприемат единствено в мълчание. Ние слушахме новината като деца, с широко отворени очи, докато от екрана говореха за злополуката. Дори Аристид мълчеше. Стояхме като вкаменени, залепнали за телевизора, вперили погледи в малкото червено кръстче, отбелязващо мястото на катастрофата.

— Близо ли е? — тревожно попита Шарлот.

— Близо е — отвърна Омер тихо, пребледнял като платно.

— Проклети новини — избухна Аристид. — Тия на континента не могат ли да покажат нормална карта, хе? На тази глупава диаграма се вижда, че е на двайсет километра от нас! Няма ли подробности?

— Какво ще стане, ако стигне до тук? — прошепна Шарлот.

Матиас се опита да отговори равнодушно:

— Ще измислим нещо. Ще се обединим. И преди сме го правили.

— Не по такъв повод! — извика Аристид.

Омер промърмори нещо под носа си.

— Какво казваш? — попита Матиас.

— Казах, че ми се иска Руже да беше още тук.

Всички се спогледахме. Никой не възрази на думите му.

68

Същата вечер, окуражени от дьовиноаз, започнахме да правим каквото можем. Доброволци стояха на смени пред телевизорите и радиото, за да научават всяка нова информация за катастрофата. Илер, който имаше телефон, беше назначен за официална свръзка с континента. Работата му беше да се обажда до бреговата охрана, както и до пристанищата, за да бъдем готови. В Ла Гулю бяха разположени постове за наблюдение, които се сменяха на всеки три часа. Ако има нещо, което трябва да се види, каза мрачно Аристид, щеше да се появи първо там. Нещо повече, устието на канала беше драгирано и отрязано от открито море с помощта на камъни от Ла Гризнос и цимент, останал от Бушу.

— Поне солния канал можем да опазим — каза Матиас. Аристид за пръв път се съгласи без възражения.

Към полунощ се появи Ксавие Бастоне — очевидно двамата с Гислен бяха излизали със „Сесилия“ — и донесе новината, че корабът на бреговата охрана все още стои оттатък Ла Жьоте. Изглежда, че катастрофиралият танкер е бил застрашен, но властите едва през последните дни са съобщили за това. Ксавие каза, че изгледите не са оптимистични. Има южен вятър, който ако се задържи, ще докара петрола право към нас. А ако това стане, само чудо може да ни спаси.

Сутринта на фестивала на света Марина ни завари паднали духом. Работата на входа на солния канал напредваше, но не достатъчно бързо. Дори с подходящите материали подръка, каза Матиас, ще ни трябва поне седмица, за да укрепим преградата. В десет часа сутринта до селото достигнаха слухове за черно петно, забелязано на няколко километра от Ла Жьоте, и ние седяхме разтревожени и уплашени. Пясъчните плитчини вече бяха почернели и макар замърсяването да не беше стигнало брега, със сигурност щеше да го стигне за двайсет и четири часа.

Въпреки всичко, каза Тоанет, не бива да пренебрегваме Светицата в деня на празника й, затова в селото вече течаха обичайните приготовления: пребоядисването на малката ниша, цветята на Поент, огън, запален до руините на църквата.

Дори с бинокъл още не се виждаше какво представлява черното петно, но Аристид каза, че е много голямо, а с прилива тази вечер и вятъра от юг много скоро ще се излее на Ла Гулю. Следващият прилив трябваше да започне към десет вечерта и още от следобед няколко души от селото гледаха от Поент Гризнос с цветя, дарове и изображения на Светицата в ръце. Тоанет, Дезире и много от старите бяха склонни да вярват, че единственото решение на проблема е молитвата.

— И преди е правила чудеса — обяви Тоанет. — Винаги има надежда.

По-късно следобед черният прилив се виждаше с просто око. Петното прозираше изпод вълните, търкаляше се откъм пясъчните ивици, правеше по-тъмни сенките на скалите. Още не се виждаше гориво във водата, дори тънък слой, но както каза Омер, това може да е особен вид гориво, лош вид, дори по-лош, отколкото в миналото. Вместо да плува на повърхността, то трепкаше, потъваше, спускаше се до дъното, като тровеше всичко. Техниката може да прави ужасни неща, нали? Всички клатеха глави, но никой не знаеше със сигурност. Ние не разбирахме от тези неща, затова до началото на вечерта легендите за черния прилив бяха се разраснали до заплашителни размери. Ще се появят двуглави риби, твърдеше Аристид, и отровни раци. Дори само да ги докоснеш, ще се заразиш. Птиците ще полудеят, лодките ще бъдат повлечени към дъното от тежестта на натрупаната утайка. Кой знае, може дори точно черният прилив да е докарал медузите. Но въпреки всичко — може би заради него — Ле Салан си стоеше здраво и читаво.

Черният прилив ни донесе най-малко това. Отново имахме посока, обща цел. Духът на Ле Салан — твърдата ядка в сърцето на всеки от нас, която бях открила на страниците на регистрите — отново се завръщаше. Аз го чувствах. Старите вражди отново бяха забравени. Ксавие и Мерседес изоставиха плановете за заминаване — поне засега — и насочиха цялото си внимание към това как да помогнат. Филип Бастоне, който чакаше в Ла Усиниер следващия ферибот, се завърна в Ле Салан заедно с Габи, Летисия, бебето и кучето Петрол и въпреки протестите на Аристид твърдо реши да остане и да помогне. Дезире ги настани в къщата и този път Аристид не възрази.

С падането на нощта и наближаването на прилива все повече хора се събираха на Гризнос. Отец Албан имаше работа в Ла Усиниер, където трябваше да се отслужи специална литургия в църквата, но старите монахини бяха тук, бодри и наблюдателни както винаги. Запалиха огньовете, червени, оранжеви и жълти фенери осветиха подножието на разрушената църква и саланци отново, странно трогателни в островните си шапки и неделни дрехи, се наредиха на опашка в краката на света Марина, за да се помолят на висок глас заедно с морето.

Тук бяха Бастоне с Филип и Летисия, Геноле, Просаж. Капюсин беше дошла с Лоло, Мерседес държеше Ксавие за ръка, като с другата малко срамежливо прикриваше корема си. Тоанет пееше „Санта Марина“ със старческия си глас, а Дезире, застанала между Филип и Габи в краката на Светицата, изглеждаше румена и доволна като на сватба.

— Дори ако Светицата реши да не се намесва — важно каза тя, — стига ми, че децата ми са с мен.

Аз стоях встрани от останалите, в подножието на дюната, слушах и размишлявах за миналогодишния фестивал. Нощта беше спокойна и щурците свиреха силно в топлите треви. Твърдият пясък беше студен под краката ми. От Ла Гулю се носеше съскането на наближаващия прилив. Света Марина гледаше надолу в каменно уединение, чертите й се оживяваха от подскачащите пламъци. Видях как саланци се приближават към брега един по един.

Мерседес беше първа. Тя хвърли букетче цветя във водата.

— Света Марина. Благослови бебето ми. Благослови родителите ми и ги пази.

— Санта Марина. Благослови дъщеря ми. Нека бъде щастлива с приятеля си и да идва да ни вижда от време на време.

— Марин дьо ла Мер, благослови Ле Салан. Благослови бреговете ни.

— Благослови съпруга и синовете ми.

— Благослови баща ми.

— Благослови жена ми.

Постепенно осъзнах, че става нещо необичайно. Саланци се държаха за ръце в светлината на огньовете: Омер с ръка около кръста на Шарлот, Гислен, хванал за ръка Ксавие, Капюсин и Лоло, Аристид и Филип, Дамиен и Ален. Хората се усмихваха въпреки тревогата си, вместо мрачно сведените глави от преди година аз виждах блеснали очи и горди лица. Забрадките бяха свалени, косите разпуснати, лицата озарени от нещо друго освен пламъците, танцуващи фигури хвърляха шепи цветя, ленти и кесийки с билки във вълните. Тоанет отново запя и този път повече хора й пригласяха, гласовете постепенно се сливаха в един общ глас: гласът на Ле Салан.

Открих, че ако се заслушам внимателно, почти мога да доловя гласа на Дебелия Жан сред тях, както и този на майка ми, и на Малкия Жан. Изведнъж ми се прииска да се присъединя към тях, да пристъпя напред в светлината и да се помоля на Светицата. Но вместо това зашепнах молитвата си от дюната, много тихо, почти на себе си…

— Мадо?

Той може да се движи абсолютно безшумно, когато поиска. Това е островитянинът в него — ако изобщо има такъв зад всичките преструвки. Обърнах се рязко и сърцето ми подскочи.

— Господи, Флин, какво правиш тук?

Той стоеше зад мен на пътеката, невидим за участниците в малката церемония. Носеше тъмно яке и можеше да се слее с мрака, ако не беше лунната светлина в косата му.

— Къде беше? — просъсках аз и нервно погледнах към групата саланци, но преди да успее да ми отговори, от Поент Гризнос се разнесе силен вик, последван след секунда-две от друг, този път от Ла Гулю: — Ай! Приливът!

Пеенето пред олтара спря. Последва миг на суматоха: някои саланци изтичаха към ръба на Поент, но на колебливата светлина на фенерите не се виждаше кой знае какво. Нещо се движеше по вълните, тъмна плаваща маса, но никой не можеше да каже със сигурност какво е това. Ален грабна един фенер и побягна, Гислен направи същото. Не след дълго върволица от фенери и фенерчета заподскача през дюната към Ла Гулю и черния прилив.

Флин и аз стояхме объркани. Тълпата мина точно покрай нас с викове и въпроси, озарена от люлеещи се фенери, но никой като че ли не ни забеляза. Всеки искаше да стигне пръв до Ла Гулю. По пътя през селото някои грабнаха гребла и мрежи, сякаш бяха готови тутакси да започнат операция по почистване на залива.

— Какво става? — попитах Флин, докато тълпата ни влачеше със себе си.

Той поклати глава.

— Ела да видим.

Стигнахме до бункера, който беше добър наблюдателен пункт. Под нас в Ла Гулю гъмжеше от светлини. Виждах няколко души, застанали в плитчините с фенери в ръце като ред светулки. Около тях се движеха черни контури, десетки, плаващи по повърхността или търкалящи се под вълните. Отдалеч чувах викове и — смях ли беше това? Черните очертания бяха прекалено неясни на слабата светлина, за да ги разпозная, но за миг ми се стори, че мярнах някаква форма, твърде геометрична, за да бъде естествена.

— Гледай — каза Флин.

Под нас гласовете ставаха все по-силни: още повече хора се бяха събрали край водата, някои даже бяха нагазили до под мишниците. Светлината от фенерите подскачаше по водата, по-нататък плитчините бяха неестествено, крещящо зелени.

— Продължавай да гледаш — каза Флин.

Определено беше смях: виждах хора, които се плискаха в плитчините на Ла Гулю.

— Какво става? — попитах аз. — Черният прилив ли е?

— Може и така да се каже.

Видях Омер и Ален да търкалят някакви тъмни предмети към брега. Други се присъединиха към тях. Предметите бяха с диаметър около един метър и правилна форма. Отдалеч ми се стори, че приличат на автомобилни гуми.

— Точно така — тихо каза Флин. — Това е Бушу.

— Какво? — почувствах се така, сякаш нещо в мен се беше скъсало. — Бушу?

Той кимна. Лицето му беше странно озарено от светлината на фенерите по брега.

— Мадо. Само това можеше да се направи.

— Но защо? Всичките ни усилия…

— Сега трябва да спрем течението към Ла Гулю. Да се отървем от плаващия риф и да изместим теченията. Така ако горивото стигне до Льо Дьовен, може да подмине Ле Салан. Това поне ви дава някакъв шанс.

Той беше излязъл по време на отлива. Беше използвал ножовка, за да пререже авиационните кабели, които свързваха отделните модули. Работа за половин час: приливът бе довършил останалото.

— Сигурен ли си, че това ще помогне? — попитах аз накрая. — В безопасност ли сме?

Флин сви рамене.

— Не знам.

— Не знаеш?

— Ех, Мадо, какво очакваш? — сега ми се стори отчаян. — Не мога да ви дам всичко! — той поклати глава. — Сега поне можете да се защитите. Ле Салан няма да загине.

— Ами Брисман? — глупаво попитах аз.

— Той е прекалено зает със своята част от острова, за да обръща внимание какво става тук. Последното, което чух, е, че си блъска главата как да премести сто тона вълнолом за двайсет и четири часа — Флин се усмихна. — Изглежда, че може би все пак идеята на Дебелия Жан е била добра.

За миг думите му ми се видяха непонятни. Бях толкова погълната от мислите си за черния прилив, че съвсем бях забравила за плановете на Брисман. Внезапно изпитах див прилив на радост.

— Ако Брисман също махне укрепленията си, всичко може да спре — казах аз. — Приливите и отливите ще се върнат към първоначалното си състояние.

Флин се разсмя.

— Малко барбекю на плажа. Трима туристи в задната стая. Три франка на човек за екскурзия до олтара на Светицата. Ще си броите стотинките. Няма пари, няма развитие, няма бъдеще, няма богатство — нищо няма.

Поклатих глава.

— Грешиш — казах му аз. — Ще има Ле Салан.

Той отново се разсмя, този път по-гръмогласно.

— Точно така. Ле Салан.

69

Знам, че не може да остане в Ле Салан. Глупаво е от моя страна да очаквам такова нещо. Оплел се е в твърде много лъжи и заблуди. Твърде много хора го мразят. Освен това в сърцето си той е човек от континента. Мечтае за градове и светлини. Колкото и да му се иска, не виждам как би могъл да остане. По същата причина и аз няма да замина; това е Дебелия Жан в мен, островът в мен. Баща ми обичаше Елеанор, но накрая не замина с нея. Островът намира начин да те задържи. Този път това е черният прилив. Сега разливът е на десет километра от нас, откъм Ноармутие. Никой не знае дали ще ни връхлети или ще отмине — дори бреговата охрана. Вече има поражения по крайбрежието на Ванде; телевизията показва картини от възможното ни бъдеще в отчайващо безвкусни жълто-кафяви тонове. Никой не може да предскаже със сигурност какво ще стане с нас; на теория разливът трябва да се движи по Гълфстрийма, но сега всичко е въпрос на километри, а и може да поеме по друг път.

Ноармутие ще пострада почти със сигурност. За Л’ил д’Ийо още не се знае. Буйните течения, които ни отделят, вече се бият за надмощие. Някъде — може би само на едно място — горивото ще стигне брега. Но Ле Салан не губи надежда. Всъщност ние се трудим по-усърдно отвсякога. Сега каналът е обезопасен, развъдникът е на сигурно място. Аристид, чийто дървен крак не позволява да участва по-активно в работата, гледа телевизия и слуша новини, докато Филип помага на Ксавие. Шарлот и Мерседес работят в бара на Анжело, като приготвят храна за доброволците. Омер, Геноле и Бастоне прекарват повечето време в Лез Имортел. Брисман е наел всички, усиниерци и саланци, готови да му помогнат в събарянето на вълнолома, освен това е променил завещанието си в полза на Марен. Дамиен, Лоло, Илер, Анжело и Капюсин още разчистват Ла Гулю. Имаме намерение да съберем старите автомобилни гуми, за да направим защитни бариери, които да ни предпазят от горивото, ако стигне до бреговете. Вече сме събрали необходимото оборудване за почистване при евентуално замърсяване. Флин се занимава с това.

Да, засега той е тук. Някои хора все още се държат хладно към него, но Геноле и Просаж го приеха от сърце въпреки всичко, а вчера Аристид игра с него шах, така че може би все пак има надежда. Със сигурност сега няма време за безполезни обвинения. Той се труди усилено наравно с нас — дори повече, — а на Льо Дьовен сега това е най-важното. Не знам защо е още тук. Въпреки това изпитвам странно спокойствие, че го виждам всеки ден на обичайното му място в Ла Гулю да рови с пръчка из нещата, които морето донася, да събира безкрайните автомобилни гуми и да ги носи на дюните. Още не е изгладил всички остри ръбове — може би никога няма да успее, — но ми се струва, че е станал по-мек, по-гладък, отчасти приет отново, почти един от нас. Дори започнах да го харесвам — малко.

Понякога се събуждам и гледам през прозореца към небето. По това време на годината то никога не е съвсем тъмно. Понякога с Флин се измъкваме, за да погледаме Ла Гулю, където морето лъщи със странния фосфоресциращ блясък, характерен за Лазурния бряг, и да поседим на дюната. Там растат вечнозелени храсти и късни розови карамфили, и стръкчета заешка опашка, които проблясват и се полюшват на бледата светлина на звездите. Далеч над водата понякога виждаме светлините на континента: предупредителен фар на запад, блещукаща светлинка на юг. Флин обича да спи на плажа. Обича тихото бръмчене на насекомите от скалите над главата му и амофилата, която шепне. Понякога оставаме навън цяла нощ.

Епилог

Зимата дойде, а черният прилив още не ни беше стигнал. Л’ил д’Ийо не беше сериозно засегнат, бреговете на Фромантин са целите в гориво, цяло Ноармутие пострада лошо. И продължава да се надига, пълзи по бреговата линия на север, като си проправя път през плитчините и покрай носовете. Още е много рано да се каже какво ще стане тук. Но Аристид е оптимист. Тоанет се консултира със Светицата и твърди, че получава видения. Мерседес и Ксавие се настаниха в малкото бунгало на дюните за голяма, макар и негласна радост на стария Бастоне. Омер извади безпрецедентно добра ръка на белот. А аз съм сигурна, че завчера видях Шарлот Просаж да се усмихва. Не, не бих казала, че приливът ни е преминал в отлив. Но нещо друго се върна на Льо Дьовен. Чувството за предназначение. Никой не може да обърне прилива, поне не завинаги. Всичко се връща. Но Льо Дьовен се държи. При наводнение, по време на суша, черна година или черен прилив той се държи. Държи се, защото ние, дьовиняните, се държим: Бастоне, Геноле, Прасто, Просаж, Брисман, дори може би напоследък и Флин. Нищо не може да ни обезсърчи. Ако опита, ще е като да плюе срещу вятъра.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.